‫באי מנהטן‬
‫ישנם שני צוותי בילוש שחוקרי מקרי רצח:‬
‫מנהטן צפון ומנהטן דרום.‬
‫הם חוקרים את מקרי הרצח‬ ‫הקשים והאכזריים מכולם.‬
‫אלה הסיפורים שלהם.‬
‫- 23 במאי, 1997 -‬
‫ליל שישי בסוף השבוע של יום הזיכרון,‬
‫קיבלנו הודעה על נעדר‬ ‫מסנטרל פארק וסט מספר 115.‬
‫- מג'סטיק אפרטמנטס -‬
‫הבניין ידוע בשם "מג'סטיק".‬
‫זה בניין של אנשים עשירים מאוד.‬
‫במג'סטיק היו כל הנוחויות הידועות לאדם.‬
‫שוער, קונסיירז',‬
‫כל מה שצריך כדי לחיות בסטרטוספרה.‬
‫הגענו למקום.‬
‫פגש אותנו אדם בשם מר אבדלה,‬
‫שאמר שהבת שלו, דפני אבדלה, לא חזרה הביתה.‬
‫לי פורמן התחיל‬ ‫לתשאל את האבא כדי להבין מה קורה.‬
‫והשוער אמר, "אבל היא לא נעדרת.‬
‫"היא בחדר השירות שמאחורי הלובי".‬
‫השוער הראה לנו איפה החדר.‬
‫כשמר אבדלה פתח את הדלת,‬
‫ראינו צעירה וצעיר,‬
‫באמבטיה, בתוך המים, שוטפים אחד את השני.‬
‫אלה היו דפני אבדלה והחבר שלה, כריס.‬
‫חשבתי לעצמי, "הם מתמזמזים באמבטיה".‬
‫המחזה היה ודאי מביך,‬
‫אבל הוא שם לב שיש שם דם.‬
‫אז שאלתי על הדם, ודפני אמרה,‬
‫"נחתכתי בראש כשהייתי על רולרבליידס".‬
‫לא הייתה כמות כזאת של דם שהיינו אומרים,‬
‫"היי, קורה פה משהו. קרה פה משהו".‬
‫זאת הייתה יכולה להיות נפילה.‬
‫שמתי לב שגם לכריס יש חתך מעל הגבה.‬
‫אבל שוב, חתך קטן, לא משהו משמעותי.‬
‫ראיתי שהיא כועסת שאנחנו שם.‬
‫היא צרחה על אבא שלה, "למה קראת למשטרה?‬
‫"אני שונאת חזירים. אני שונאת שוטרים".‬
‫ואז דפני צעקה,‬ ‫"תזדיין מפה ותסגור את הדלת".‬
‫באותו שלב, מר אבדלה אמר,‬
‫"אני בסדר, הכול טוב. אני אקח אותם למעלה".‬
‫אז הלכנו.‬
‫לפני שלי פורמן הספיק להתרחק מהמג'סטיק,‬
‫הוא שמע הודעה במכשיר הקשר,‬
‫מישהו דיווח על גופה בסנטרל פארק,‬
‫והדיווח הגיע מהמג'סטיק.‬
‫- סנטרל פארק‬ ‫הבית של דפני -‬
‫אז עליתי בקשר ואמרתי,‬ ‫"היינו שם כרגע, אנחנו נגיב לקריאה".‬
‫וחזרנו למג'סטיק.‬
‫התברר שדפני אבדלה התקשרה למשטרה.‬
‫אז היא הזמינה אותנו להיכנס.‬
‫נכנסתי, והיא אמרה, "יש גופה באגם".‬
‫גופה באגם? באמת? מה הסיכוי?‬
‫זה היה פשע מרושע.‬
‫ממש מוגזם.‬
‫מי יהרוס מישהו בכזאת אכזריות?‬
‫ולמה?‬
‫כל תיק לוקח חתיכה קטנה מהנשמה שלך.‬
‫אפשר לעבוד בעבודה הזאת‬ ‫רק אם זה באמת חשוב לך.‬
‫אתה רוצה לגלות את האמת.‬
‫זה מה שבלשים עושים.‬
‫תמיד אהבתי להציץ מאחורי הווילון.‬ ‫מה קרה באמת?‬
‫למשפחה חשוב מאוד לדעת מי רצח את אהובם.‬
‫זאת העבודה שלי.‬
‫בניו יורק, משטרת ניו יורק…‬
‫זה הדבר האמיתי.‬
‫- מחלק רצח:‬ ‫ניו יורק -‬
‫סנטרל פארק הוא חלק‬ ‫חיוני מליבה של ניו יורק.‬
‫זה לא סתם פארק שמקושר עם…‬
‫מקום עם מדשאה גדולה,‬
‫אולי כמה מגרשי ספורט וגן משחקים.‬
‫הוא הרבה יותר מזה.‬
‫כולנו גרים בתוך בטון.‬
‫אנחנו הולכים על בטון.‬
‫אנחנו גרים גבוה באוויר, רחוק מהטבע.‬
‫אז מבחינת תושבי ניו יורק,‬ ‫סנטרל פארק הוא יותר מחצר אחורית.‬
‫הוא נווה מדבר.‬
‫אבל סנטרל פארק שייך לכל תושבי ניו יורק.‬
‫לא רק לאנשים הטובים, גם לאנשים הרעים.‬
‫בשנות ה-70' וה-80'‬ ‫סנטרל פארק היה מקום מסוכן מאוד.‬
‫בחיים לא הייתי הולכת לשם בלילה.‬
‫היו לנו אז 2,500 מקרי רצח בשנה.‬
‫רבים מהם היו בסנטרל פארק.‬
‫בסוף שנות ה-90',‬
‫העיר הפכה לבטוחה יותר ויותר.‬
‫כל מדדי הפשיעה והביטחון האישי‬
‫התקדמו בכיוון הנכון.‬
‫כשהעיר שינתה כיוון והמצב השתפר,‬
‫גם המצב בסנטרל פארק השתפר.‬
‫אבל בכל פעם שהיה שם פשע,‬
‫כולם הוזעקו לעזור.‬
‫אם מישהו נשרט בסנטרל פארק, אז כאילו,‬
‫"אוי, לא, כולם צריכים‬ ‫לעזור להבין מה קרה שם".‬
‫אז כשמישהו נרצח שם, זה עניין רציני.‬
‫- 23 במאי, 1997 -‬
‫ב-23 במאי, 1997,‬
‫בדיוק התחלתי את השנה‬ ‫החמישית שלי כעוזר תובע מחוזי.‬
‫בדיוק התחלתי להתלוות‬ ‫לעוזר בכיר יותר שעסק במקרי רצח,‬
‫כלומר קיבלתי הכשרה‬ ‫בחקירה ותביעה של מקרי רצח.‬
‫איפשהו בין שלוש לארבע לפנות בוקר,‬
‫אני זוכר שהתעוררתי‬ ‫כי הביפר שלי התחיל לצפצף.‬
‫ובגלל שרק עברתי לדירה השכורה שלי,‬
‫הטלפון שלי עוד לא היה מחובר.‬
‫אז נאלצתי לרדת לרחוב,‬
‫מצאתי טלפון ציבורי,‬ ‫וחייגתי למספר שהופיע על המסך.‬
‫האדם שענה לי אמר,‬
‫"יש איזו מהומה בסנטרל פארק".‬
‫חשבתי שזאת לשון ההמעטה של השנה.‬
‫מוקדם בבוקר.‬
‫קיבלנו הודעה מהמוקדן של משמרת הלילה.‬
‫הוא אמר, "יש גופה צפה באגם בסנטרל פארק".‬
‫הייתי המפקד של משמרת הלילה‬ ‫של מחלק הבילוש במנהטן.‬
‫התפקיד שלנו היה לבסס את זירת הפשע,‬
‫ואז להעביר אותה לבלש שיטפל בתיק.‬
‫הגעתי לזירה,‬
‫ממש בצד המערבי של סנטרל פארק,‬ ‫ממש ליד סטרוברי פילדס.‬
‫- סנטרל פארק -‬
‫היה לנו שובל דם‬ ‫באורך של 12 או 15 מטרים, שהוביל לגזיבו.‬
‫הלכנו בעקבות הדם.‬
‫התקרבתי לאגם,‬
‫ושם, באגם…‬
‫הייתה גופת אדם שצפה עם הראש למעלה.‬
‫כשראיתי את זירת הפשע לראשונה,‬
‫לא יכולתי להימנע מתחושה מדהימה של דיסוננס.‬
‫האגם נמצא במרכז של פארק יפהפה,‬
‫ועם זאת, מה שראיתי בזירת הפשע…‬
‫היה מהדברים האכזריים ביותר שראיתי אי פעם.‬
‫- 6:00‬ ‫3.5 שעות אחרי מציאת הגופה -‬
‫הלכתי לזירת המוות‬ ‫כדי לחקור את הגופה בזירה,‬
‫בנסיבות בהן היא נמצאה.‬
‫רוב זירות הפשע תחומות במקום אחד.‬
‫במקרה הזה היה לנו את השביל שמוביל לפארק,‬
‫שבו היו טיפות דם,‬
‫אזור ליד הגזיבו, שם הייתה שלולית דם,‬
‫ואת הגופה באגם.‬
‫הסתכלתי, ועל שפת המים,‬
‫עולה ויורד, צף במים בין הקנים,‬
‫היה גבר חיוור,‬
‫מה שנשאר ממנו.‬
‫התקרבתי קצת,‬
‫וראיתי שהבטן שלו נפתחה,‬
‫והמעיים שלו צפו במים.‬
‫ראיתי מאות גופות בשנותיי במשטרת ניו יורק.‬
‫זאת הייתה הגופה‬ ‫היחידה שראיתי שהמעיים שלה צפו.‬
‫זה נשאר איתי.‬
‫פרק כף היד שלו נוסר.‬
‫כף היד הימנית שלו‬ ‫הייתה תלויה, כמעט מנותקת.‬
‫פצעי דקירה מרובים, חתכים, חריצים.‬
‫את חושבת לעצמך "זה מופרז".‬
‫כוח מופרז מרמז על תשוקה, כעס, זעם.‬
‫כל רצח הוא דבר נורא, וכל זירת רצח‬
‫מטרידה, רגשית וקשה לעיכול.‬
‫אבל אין ספק שיש הבדלים.‬
‫רציחות שמבוצעות בסכינים‬
‫נוטות להיות האכזריות מכולן.‬
‫באותו שלב בקריירה שלי,‬
‫זאת הייתה זירת הרצח השנייה שהייתי בה בחיי.‬
‫להיחשף כל כך מהר לדבר כזה,‬
‫אין ספק שזאת הייתה טבילת אש.‬
‫הייתי בלש חוקר מתחיל,‬ ‫ועבדתי בצוות מנהטן צפון של מחלק הרצח.‬
‫עבדתי שם כמעט ארבע שנים.‬
‫יום שישי, ה-23 במאי, 1997.‬ ‫לא הייתי אמור לעבוד באותו יום.‬
‫באתי מוקדם לקראת הופעה‬ ‫בבית המשפט במרכז העיר.‬
‫הגעתי למשרד בערך בשמונה בבוקר.‬
‫הלוטננט הסתכל עליי ואמר,‬ ‫"תקשיב, היה רצח בפארק.‬
‫"אתה חייב להתקשר,‬ ‫לבטל את בית המשפט ולבוא איתנו".‬
‫אמרו לי שמישהו מצוות מנהטן צפון‬
‫הוקצה לתיק.‬
‫ואז רוב מוני הגיע.‬
‫ובשנייה שהוא התחיל לדבר‬
‫ידעתי מי אחראי.‬
‫זה בחור בגובה 1.96.‬
‫יש לו ראש ענקי.‬
‫היה לו שיער בסגנון‬ ‫של כוכבי רוק משנות ה-70',‬
‫ושפם בסגנון שנות ה-70'.‬
‫הוא נראה כמו חבר אבוד מלהקת "אולמן ברדרס".‬
‫הוא תמיד ענד סיכה של גרייטפול דד על הדש.‬
‫מעריץ ענקי של גרייטפול דד.‬
‫בטח ראיתי כמעט 300 הופעות של גרייטפול דד.‬
‫הגיוון שיש בקהילה הזאת‬ ‫העניק לי יתרון רציני‬
‫כשמדובר בלא להיות שיפוטי בנוגע לבני אדם.‬
‫לא כדאי להסתכל על הקנקן.‬
‫ובמקרה הזה, התברר שזה נכון.‬
‫- 2:30‬ ‫הגופה נמצאה -‬
‫- 8:00‬ ‫הבלש מוני מגיע לזירה -‬
‫- משטרת ניו יורק -‬
‫לקורבן לא היה ארנק,‬
‫אבל מצאנו כמה מסמכים.‬
‫והיה שם, מייקל מקמורו.‬
‫- מייקל מקמורו -‬
‫גילינו שמייקל היה בן 44.‬
‫הוא גר במנהטן עם אמא שלו,‬
‫ועבד בחברת נדל"ן.‬
‫היום, מסתורין סביב רצח‬ ‫מזוויע של גבר בסנטרל פארק בניו יורק.‬
‫מקמורו נדקר יותר מחמישים פעם וגרונו שוסף.‬
‫ממש יכולת לשמוע את חיל פרשי התקשורת,‬
‫כי בניו יורק,‬
‫כל דבר שקורה בסנטרל פארק‬ ‫מקבל את מלוא תשומת הלב.‬
‫כשראיתי את הגודל של הקורבן,‬ ‫הוא היה יותר מ-1.80.‬
‫נראה שהוא שקל יותר מתשעים ק"ג.‬
‫אז אם מישהו הצליח לבוא לשם ולהשחית…‬
‫לבתר ככה מישהו,‬
‫זאת לא הייתה כל התמונה.‬ ‫לא ממש הצלחתי להבין.‬
‫המצב של הגופה‬
‫וכמות האלימות שהתקשרה לכל הפציעות האלה‬
‫היו סימנים ברורים‬ ‫לכך שלא מדובר באלימות אקראית.‬
‫זה לא היה שוד שהשתבש.‬
‫אז המכניזם של האירוע הפך למרכז התעלומה.‬
‫- 8:00‬ ‫הבלש מוני מגיע לזירה -‬
‫- 2:00‬ ‫לי פורמן חוזר למג'סטיק -‬
‫אז הייתי בדירה.‬
‫השעה הייתה שתיים לפנות בוקר.‬
‫דפני התקשרה אלינו אחרי שכריס הלך.‬
‫היא אמרה, "פחדתי מכריס.‬
‫"לא רציתי להגיד שום דבר לידו".‬
‫דפני אמרה שהיא הייתה בפארק‬ ‫עם החבר שלה, כריס.‬
‫הם הסתובבו שם, טיילו,‬
‫ואז כריס השתגע והרג מישהו.‬
‫ובזמן שדפני דיבר, מר אבדלה הלך, כאילו…‬
‫הסתכלתי עליו כשהוא הלך,‬ ‫כאילו, "זאת הבת שלך.‬
‫"ואתה לא אומר כלום,‬ ‫אתה לא מונע ממנה להגיד את זה".‬
‫שוב, אולי הוא פשוט היה רגיל לזה.‬
‫אז חשבתי לעצמי, "היא משקרת לי.‬
‫"את בת 15. את צעירה".‬
‫אולי היא הסתבכה,‬ ‫אז היא רוצה לעשות לאבא שלה בעיות.‬
‫אז לא שאלתי אותה שאלות,‬ ‫היא פשוט סיפקה לי מידע.‬
‫ואז היא עברה ל"ניסיתי להחיות אותו",‬
‫שהיא ניסתה לעזור במקום לקחת בזה חלק.‬
‫היא אמרה, "כריס עשה ככה, כריס עשה ככה".‬
‫בלי "אני", בלי "אני עשיתי".‬
‫עד שכשכריס ניסה להיפטר מהגופה,‬
‫היא אמרה לו, "כריס, אתה צריך‬ ‫להוציא לו את המעיים ולהטביע אותו.‬
‫"תנסה להסתיר את זה".‬
‫כשאתה ליד דבר כזה, אתה אמור להיות בהלם.‬
‫אבל ההתנהגות שלה הייתה רגילה, רגועה מאוד.‬
‫לי פורמן ביקש משוטרי סיור מתחנת סנטרל פארק‬
‫שילכו לפארק,‬ ‫והם בעצם גילו את הגופה צפה באגם.‬
‫זה שינה את הטון של כל מה שקרה בדירה.‬
‫- 2:30‬ ‫הגופה נמצאה -‬
‫- 2:00‬ ‫לי פורמן חוזר למג'סטיק -‬
‫- 8:00‬ ‫מוני מגיע -‬
‫- 9:00‬ ‫זירת הפשע -‬
‫אחרי שלי פורמן הגיע לדירה‬ ‫של דפני בעקבות שיחה עם מוקד החירום,‬
‫הייתה לו, כמובן,‬ ‫סיבה להאמין שכריסטופר היה מעורב.‬
‫אז מאוחר יותר באותו בוקר,‬ ‫על סמך המידע הזה,‬
‫הבלשים הלכו לדירה של כריסטופר וסקז,‬
‫ועצרו אותו בחשד לרצח של מייקל מקמורו.‬
‫הוא היה צריך ללכת לבית המעצר המרכזי.‬
‫ואז הלוטננט אמר לי,‬
‫"תסדר את העניבה,‬ ‫אתה צריך ללוות אותו לניידת".‬
‫כשהסתכלתי לראשונה על כריס וסקז,‬
‫הייתי קצת בהלם, כי הוא נראה כמו ילד קטן.‬
‫ידעתי שהוא בן 15, אבל הוא נראה כמו בן 12.‬
‫היה ברור שהוא פצוע‬ ‫בצד הפנים ובכפות הידיים.‬
‫הרושם הזה רק חיזק את החשש שלי‬
‫בנוגע למה שבאמת קרה,‬
‫כי זה לא נראה לי סביר‬
‫שהוא יהיה האחראי היחיד‬
‫לכל האלימות שהתחוללה בזירה.‬
‫מה שבאמת לא ידענו היה מה התפקיד של דפני.‬
‫היא הציגה את עצמה כעדה.‬
‫אבל רוב העדים לפשעים אלימים להדהים‬
‫לא מנדבים את המידע שהם אלה‬ ‫שהציעו שזה רעיון טוב לשפוך את מעי הקורבן‬
‫כדי להטביע את גופתו באגם.‬
‫אז דפני אבדלה נעצרה‬
‫ב-12:30 בצהרי ה-23 במאי.‬
‫אז נסענו כדי לנסות להוציא ממנה עדות.‬
‫רצינו לדבר איתה,‬
‫והאבא, בשמה,‬
‫סירב לדבר איתנו.‬
‫בפעם הראשונה שראיתי‬ ‫את דפני אבדלה, היא הייתה ילדה.‬
‫היא הייתה קטנה.‬
‫בראש שלי, התקשיתי לחבר אותה לפשע הזה.‬
‫הודיעו לנו ששניהם ביקשו עורכי דין.‬
‫אז לא הייתה לנו הזדמנות לקיים איתם חקירה.‬
‫זה הפסד עצום.‬
‫בכל פעם שלא מקבלים הזדמנות כזאת, זאת בעיה.‬
‫אז היו לנו שני בני 15, ואת מייקל,‬
‫שהיה מבוגר משניהם בשלושים שנה.‬
‫איך בדיוק הם נפגשו?‬
‫איך זה הפך לרצח?‬
‫הבלשים בדקו את המשפחה של דפני,‬
‫וגילו שאבא שלה היה איש עסקים אמיד,‬
‫ואמא שלה הייתה דוגמנית צרפתייה.‬
‫הם אימצו אתה כשהייתה תינוקת.‬
‫היא חייתה חיים פריבילגיים להדהים.‬
‫היה לה הכול.‬
‫- דפני אבדלה -‬
‫בסוף שנות השמונים, אמהות רבות‬ ‫נהגו להביא את הילדים שלהן לפארק.‬
‫כולנו היינו משחקים בסטרוברי פילדס.‬
‫ואז נעבור 13 שנים קדימה.‬
‫יום אחד שמענו שמישהי נעצרה בחשד לרצח,‬
‫נערה בשם דפני.‬
‫וכששמענו עוד על הנושא,‬
‫החברות שלנו הבינו שהילדה הקטנה שנקראה דפני‬
‫הייתה אחת מהילדות ששיחקו‬ ‫כמעט כל יום אחר הצהריים עם הילדים שלנו.‬
‫כששמעתי על הרצח, פיתחתי אובססיה אליו.‬
‫לא הצלחתי להפסיק לחשוב עליו.‬
‫ואז כתבתי הצעה לכתוב עליו ספר.‬
‫כשכתבתי את הספר רציתי‬ ‫לדבר עם כולם, עם כל אחד‬
‫שהכיר את דפני או את כריסטופר.‬
‫דפני למדה בבית הספר "קולומביה גרמר".‬
‫בהתחלה, היא השתלבה שם די טוב,‬
‫אבל עם השנים היא נעשתה לוחמנית יותר,‬
‫ובסופו של דבר, בכיתה ח',‬ ‫היא התבקשה לעזוב את בית הספר,‬
‫וזה יוצא דופן בבית ספר פרטי בעיר.‬
‫לדפני היו הרבה התנהגויות של הרס עצמי,‬
‫כלומר אלכוהול וסמים.‬
‫המשפחה שלה מימנה עבורה‬ ‫מרכז גמילה יקר מאוד,‬
‫פעמיים, נדמה לי, לפני שזה קרה.‬
‫דפני התחילה ללמוד בתיכון ב"לויולה",‬
‫אחרי שהיא התבקשה לעזוב את קולומביה גרמר.‬
‫היא הייתה קשוחה, חצופה ויהירה.‬
‫ההתנהגות שלה נעשתה יותר ויותר גרועה.‬
‫היא פשוט סירבה לציית לכל חוק,‬ ‫לכל לוח זמנים, לכל התנהגות סבירה.‬
‫החשוד הנוסף ברצח‬ ‫הוא כריסטופר וסקז בן ה-15.‬
‫הוא תואר כנער מזבח לשעבר וכחבר בצופים,‬
‫שגדל בבניין בן חמש קומות‬ ‫ללא מעלית בספניש הארלם.‬
‫גיליתי שכריס וסקז היה ממשפחה די טובה.‬
‫הוא היה נער מזבח.‬
‫הוא גר ממש ליד הכנסייה ברחוב 97.‬
‫הוא היה ילד טוב מאוד,‬ ‫עזר הרבה, צייתן מאוד.‬
‫הוא גר באיסט הארלם.‬
‫לא מקום מפואר.‬
‫ילד נחמד מאוד, לבוש יפה.‬
‫- ג'וזפין קורליס‬ ‫שכנה -‬
‫הוא לא הסתובב ברחובות. הוא לא עשה צרות.‬
‫כולם הרוסים בגלל זה. אנחנו לא מאמינים.‬
‫ההורים של כריסטופר היו פרודים.‬
‫אמא שלו גידלה אותו.‬
‫היא רשמה אותו לבית ספר פרטי יקר.‬
‫ההורים שלו עבדו קשה‬ ‫כדי להעניק לו חיים טובים.‬
‫והוא היה ילד טוב, אבל מופנם מאוד,‬
‫והציקו לו הרבה בבית הספר בגלל הגודל שלו‬
‫ובגלל ההתנהגות המופנמת שלו.‬
‫כריס היה ילד שנערים לעגו לו.‬
‫הם קראו לו "צמח", כינוי ללוזר או לחלשלוש.‬
‫אני לא יודע למה הוא עשה את זה.‬ ‫-כי הוא צמח.‬
‫הוא ממש צמח.‬
‫כריסטופר ודפני היו מצוינים‬ ‫בגלישה על רולרבליידס.‬
‫הם היו הולכים לפארק‬ ‫כמעט כל יום, ושם הם נפגשו.‬
‫לאף אחד מהם לא היו הרבה חברים.‬
‫לדפני כי היא הייתה כל כך מגעילה,‬
‫ולכריסטופר כי הוא היה כל כך מסוגר.‬
‫כשהם נפגשו, נוצרה ביניהם חברות קטנה,‬
‫והם התחילו לבלות ביחד.‬
‫הם הסתובבו ביחד‬ ‫חודשיים או שלושה לפני הרצח.‬
‫שני ילדים בני 15 מבתי ספר פרטיים,‬
‫מה שהפך את הכיסוי התקשורתי לקרקס שלם.‬
‫פשע מזעזע שהוביל למעצרם של נער ונערה…‬
‫…בחשד לדקירה של סוכן נדל"ן‬ ‫והשלכת גופתו, לכאורה.‬
‫אחת מהם היא בתו של מיליונר.‬
‫כשגיליתי מה קרה לדוד שלי,‬
‫הייתי בהלם.‬
‫במיוחד כיוון שאני ואחותי‬
‫בילינו כמות נכבדת של זמן‬ ‫עם הדוד שלי בסנטרל פארק.‬
‫המקום הזה היה מיוחד מבחינת כולנו.‬
‫וידענו שזה מקום מיוחד מבחינתו,‬
‫אז העובדה שהוא איבד את חייו באופן כה טרגי,‬
‫במקום שהיה כה מיוחד, ממש הרסה אותנו.‬
‫היה קשה מאוד לראות את אמא שלי‬
‫ואת האבל שהיא חוותה.‬
‫הגלל העובדה שהם גרו ביחד,‬
‫אני חשב שהיא הרגישה את האובדן יותר מכולם,‬
‫ואני חושב שהיא עדיין הרגישה‬ ‫שהיא הייתה אמורה להגן עליו.‬
‫גדלנו בצד המערבי של מנהטן,‬ ‫רחוב אחד מסנטרל פארק.‬
‫מייקל היה חביב ביותר.‬
‫הוא הכיר הרבה חברים, והיו לו הרבה חברים.‬
‫לא קראתי לו "מייקל".‬ ‫מעולם לא התייחסתי אליו כ"מייק".‬
‫תמיד קראתי לו "אייריש".‬ ‫זה היה הכינוי שלו בשכונה.‬
‫הוא צחק הרבה,‬
‫וזה בעצם מה שראו אצל אייריש,‬
‫ברוב הזמן הוא צחק וסיפר בדיחות.‬
‫הוא היה סתם בחור.‬
‫סתם בחור.‬
‫אז למה שמישהו ירצה להרוס אותו ככה?‬
‫זאת התעלומה.‬
‫שני הנערים שמואשמים‬ ‫בדקירה האכזרית בסנטרל פארק‬
‫של סוכן נדל"ן ממנהטן טוענים שהם חפים מפשע.‬
‫כריסטופר וסקז‬
‫וחברתו בת ה-15 של וסקז‬ ‫יובאו לשימוע מאוחר יותר היום.‬
‫- 24 במאי, 1997‬ ‫יום אחרי המעצר -‬
‫המעצר לא היה סוף הסיפור.‬ ‫בעצם זאת תחילת הסיפור.‬
‫זה מצב מבלבל למדי.‬
‫באותו שלב לא הרגשנו‬ ‫שאנחנו יודעים בדיוק מה קרה.‬
‫הנאשם חשוד בהפרת סעיף 125.25.‬
‫דרגה ראשונה.‬
‫הנאשמת, ביחד עם כריס,‬
‫הנאשם השני,‬
‫ניסתה להסתיר את זהות הקורבן.‬
‫בני ה-15 דפני אבדלה‬ ‫ובן זוגה, כריסטופר וסקז,‬
‫טענו בשימוע אתמול כי אינם אשמים.‬
‫- בית המשפט הפלילי -‬
‫לפי החוק בניו יורק, מרגע הקראת האישומים,‬
‫יש לך 144 שעות להגיש כתב אישום.‬
‫אם לא מגישים כתב אישום‬ ‫בפרק הזמן שנקבע בחוק,‬
‫יש לשחרר את הנאשמים ממעצר.‬
‫היינו צריכים להעריך במהירות‬ ‫אם יש לדעתנו מספיק ראיות‬
‫כדי לבסס מניע סביר‬ ‫שיאפשר לנו להגיש כתב אישום.‬
‫עכשיו השעון מתחיל לתקתק.‬
‫- שישה ימים‬ ‫עד הגשת כתב אישום או שחרור הנאשמים -‬
‫החקירה הפכה לרחבת היקף.‬
‫היא הצריכה כמה צוותי חקירת זירות‬
‫שיגיעו ויאספו ראיות מכל אחד מהאתרים.‬
‫והיה כמובן צוות בלשים‬ ‫שתשאלו קרובי משפחה ועדים.‬
‫הם חיכו שיגיעו ראיות, כי ככה בונים תיק.‬
‫בגלל הדברים שלי פורמן ראה בדירה של דפני,‬
‫היו ראיות שהיה צורך לאסוף.‬
‫דם על הבגדים שלה, דם על הרולרבליידס שלה,‬
‫והיה גם דם על השעון שהיא ענדה.‬
‫כששוטרי משטרת ניו יורק‬ ‫אוספים ראיות, הם לא משחקים.‬
‫זאת לא תמונה של דם באמבטיה וזהו.‬
‫הם לוקחים את כל האמבטיה.‬
‫כי יש בה דם של הרוצחים,‬
‫אולי גם דם של הקורבנות.‬
‫חיפשנו בחדר השינה של דפני.‬
‫באחת מהמגירות שלה‬
‫מצאתי את הארנק של מייקל מקמורו,‬ ‫עם תעודה מזהה וכסף.‬
‫זאת ראיה נוספת, שממקמת אותה שם, עם מייקל,‬
‫עם כריס, בזירה.‬
‫הבעיה הייתה שהזירה אמנם הייתה מחרידה,‬
‫אבל עצם הנוכחות בשעה שפשע מבוצע אינה פשע.‬
‫ייתכן שאין דרך להגן עליה מבחינה מוסרית,‬
‫אבל היא לא פשע.‬
‫צריך להוכיח את מרכיבי הפשע‬
‫מעבר לכל ספק סביר, כל מרכיב ומרכיב.‬
‫שמענו ממשפחתו של מייקל מקמורו‬
‫על ההתנהגות הרגילה של מייקל‬
‫ועל כמה מהאנשים שהוא בילה איתם בפארק.‬
‫מייקל הכיר כמה אנשים בפארק.‬
‫אחרי העבודה הוא נהג‬ ‫ללכת לשם עם שישיית בירות או משהו.‬
‫היו לו חברים לשתייה.‬
‫מייקל התמודד עם אלכוהול.‬
‫הוא היה בחור רגיל עם בעיות רגילות.‬
‫אייריש ניסה להשתנות.‬
‫הוא הלך לאלכוהוליסטים אנונימיים.‬
‫המרכז שאייריש הלך אליו‬ ‫היה ב-YMCA בסנטרל פארק וסט,‬
‫ושם הוא פגש את דפני.‬
‫החקירה התקדמה כמו שצריך.‬
‫אנשים תושאלו,‬
‫וגילינו שהם היו נוכחים בפארק לפני הרצח.‬
‫גילינו שביום הרצח של מייקל מקמורו,‬
‫דפני וכריס הסכימו להיות זוג.‬
‫הם הלכו לגלוש על רולרבליידס,‬ ‫והיא הסתבכה בכל מיני בעיות.‬
‫היא התחילה לריב עם גברים מבוגרים בפארק.‬
‫היא עשתה כל מיני דברים מטורפים.‬
‫לכאורה, היא אמרה לאחד מהם,‬ ‫"אני הולכת להרוג הלילה מישהו".‬
‫לפני הרצח, דפני וכריס שתו,‬
‫והם נתקלו בקבוצת אנשים‬ ‫סמוך לסטרוברי פילדס.‬
‫אחד מהם היה מייקל מקמורו.‬
‫כריס היה הכלבלב. הוא פשוט הלך אחריה.‬
‫דפני הייתה ילדה‬ ‫הרבה יותר מנוסה, אפשר לומר, באותו גיל.‬
‫היא הייתה כמו שדה בבקבוק.‬
‫כשכריסטופר מצא את הבקבוק ופתח את הפקק‬
‫והיא זינקה החוצה,‬ ‫היא שלטה בכל דבר שקשור בו.‬
‫במהלך החיפוש בדירה של כריס וסקז,‬
‫היה דם על הבגדים שלו, והשוטרים מצאו סכין.‬
‫באותו שלב לא ידענו‬ ‫האם זה ה-סכין בה"א הידיעה.‬
‫אז היינו צריכים לבצע בדיקת דנ"א.‬
‫- 6 ימים עד הגשת אישום או שחרור -‬
‫- 4 ימים עד הגשת אישום או שחרור -‬
‫- משרד חוקר מקרי המוות -‬
‫מר מקמורו נלקח לנתיחה לאחר המוות.‬
‫בעת הנתיחה, שיעור האלכוהול בדמו היה 0.31,‬
‫יותר מפי שלושה מהגבול המותר.‬
‫האם זה היה מגביל אותו?‬
‫סביר, כן.‬
‫אבל הייתה לו היכולת ללכת מסטרוברי פילדס‬
‫לעבר האגם בכוחות עצמו.‬
‫אז ניסינו לקבוע מה קרה.‬
‫היו חבורות בצד האחורי של הרגליים שלו.‬
‫היה לחבורות האלה דפוס.‬
‫ההרס של הפנים שלו‬
‫הצביע על כך שהתקיפה‬ ‫הייתה מאוד אישית ומלאת זעם.‬
‫- דו"ח נתיחה -‬
‫בצד אחד של החזה שלו‬ ‫היו שמונה, תשעה או עשרה פצעי דקירה,‬
‫מקובצים ביחד. זה סימן לכך שהוא לא זז.‬
‫עכשיו אפשר לראות גבר עומד,‬
‫הפרצוף שלו נחתך‬
‫והידיים שלו נחתכו בשעה שהוא נלחם על חייו.‬
‫ואז הוא נופל.‬
‫ועכשיו התוקף עומד מעליו‬ ‫וחותך אותו באכזריות,‬
‫דוקר אותו מספר פעמים, שוב ושוב ושוב.‬
‫השאלה הגדולה, נראה לי, שחשבתי עליה‬
‫בנוגע למה שבאמת קרה…‬
‫כי הוא היה בחור גדול.‬
‫איך הוא הגיע לרצפה, למרות רמת השכרות שלו,‬
‫כך שכריס וסקז הקטן והרזה‬ ‫היה יכול לגרום לכל כך הרבה נזק?‬
‫התשובה היא שכריס לא עשה את זה לבד.‬
‫זאת לפחות הייתה ההנחה.‬
‫כשגיליתי לבסוף‬ ‫מה הם עשו לגופה, זה הכעיס אותי.‬
‫לא אכפת לי שהם בני 15.‬ ‫הצדק צריך להיעשות פה.‬
‫אחותי הייתה בת 15.‬
‫אני הייתי בן 17.‬
‫לא הצלחנו להעלות על דעתנו‬ ‫איך מישהו בגילנו יכול לעשות דבר כזה.‬
‫דפני אבדלה תישאר‬ ‫מאחורי הסורגים לפחות עד יום רביעי,‬
‫אז נקבע דיון נוסף בבית המשפט.‬
‫באותו יום יצטרך להינקט‬ ‫צעד כלשהו על ידי חבר מושבעים גדול,‬
‫אחרת בת ה-15 תשוחרר.‬
‫- 4 ימים עד הגשת אישום או שחרור -‬
‫- 24 שעות עד הגשת אישום או שחרור -‬
‫בדיקת הדנ"א הסתיימה.‬
‫על האולר שלו הייתה תערובת דם‬
‫על הלהב ובתוך הידית.‬
‫בתערובת היו הדם שלו והדם של מייקל מקמורו.‬
‫זה היה כלי הרצח. זאת ראיה מכרעת.‬
‫היה קשה לעכל את העובדה‬
‫שהם היו מסוגלים לאלימות קיצונית כל כך.‬
‫אבל בה בעת, ידענו שהם היו מסוגלים.‬
‫ידענו שהם עשו את זה.‬
‫באותו שלב חשבנו‬
‫שעל פי סך המידע שהיה בידינו באותו רגע,‬
‫הייתה לנו עילה סבירה מספיק‬ ‫להגיש אישומים נגד שניהם.‬
‫ראיית המפתח במקרה של כריס הייתה הסכין.‬
‫במקרה של דפני, אלה היו האמירות שלה.‬
‫אין ספק שהיא הציבה את עצמה בתפקיד פעיל‬
‫בכל הנוגע לניסיון להיפטר מהגופה.‬
‫הצגנו את הראיות לחבר המושבעים הגדול.‬
‫חבר המושבעים מצא שהן משכנעות.‬
‫הם חזרו עם אישומים‬ ‫ברצח מדרגה שנייה נגד שניהם.‬
‫- רצח מדרגה שנייה:‬ ‫הרג מכוון ללא תכנון מראש -‬
‫בימים הראשונים של החקירה,‬
‫גילינו את מי הנאשמים שכרו כדי שייצגו אותם.‬
‫כריסטופר וסקז שכר אדם בשם ארנולד קריס,‬
‫לשעבר עוזר התובע הכללי.‬
‫יריב אימתני, ללא ספק.‬
‫דפני ומשפחתה שכרו את בן ברפמן.‬
‫בן היה אחד מהסנגורים הבכירים בניו יורק,‬
‫וסביר שבמדינה כולה.‬
‫הוא ייצג את כולם,‬ ‫ממאפיונרים ועד אנשים מוול סטריט.‬
‫- התותחים של פאפי -‬
‫תיק הלקוחות של בן היה מגוון,‬
‫ולרוב הוא השיג תוצאות טובות‬ ‫עבורו ועבור הלקוחות שלו.‬
‫זאת הייתה תזכורת מרתיעה‬
‫למה שהיה מוטל על הכף ולמידת הקושי של התיק.‬
‫יש בלשים שנרתעים קצת‬
‫מהנוכחות של אדם כמו בן ברפמן.‬
‫הדעה שלי הייתה, "יש לך תואר במשפטים,‬
‫"ואתה לבוש יותר יפה ממני,‬
‫"אבל שנינו לובשים‬ ‫מכנסיים בבוקר באותה צורה,‬
‫"ואני מוכן אם אתה מוכן.‬
‫"בוא נעשה את זה".‬
‫- בן, עמית ואדם עם בעיות -‬
‫כרגע יש לי יותר שאלות מתשובות.‬
‫מי היה מר מקמורו?‬
‫ולמה הוא שתה בפארק עם ילדים?‬
‫התקשורת יצרה נרטיב שהציג את אייריש כסוטה.‬
‫הם הציגו דימוי לא נכון של מייקל.‬
‫הסיבות שבגללן הוא אהב‬ ‫לשתות אל תוך הלילה בפארק‬
‫בחברתם של צעירים,‬ ‫בעיקר, עדיין אינן ברורות.‬
‫אבל ברור שהדבר עלה לו בחייו.‬
‫ההסבר הברור ביותר‬
‫כשרואים גבר בן 44‬
‫שותה עם שני בני 15 בלילה בסנטרל פארק…‬
‫זה לא צעד כל כך גדול‬ ‫לנסות להציג תמונה כזאת.‬
‫מקמורו נפגש אחר כך‬ ‫עם שני הצעירים סמוך לאגם‬
‫וייתכן שניסה להתחיל עם אבדלה,‬
‫וגרם, לכאורה, לבן זוגה, וסקז,‬ ‫להיתקף זעם כשהוא חמוש בסכין.‬
‫אני חושב שהספקולציות פגעו בסבתא שלי‬
‫ובקרובים אחרים שלי, כי הן לא היו נכונות.‬
‫רצינו לוודא‬
‫שהוא ייזכר בצורה מכובדת ומכבדת,‬
‫כי זה מה שהגיע לו.‬
‫- בהלוויית הקורבן,‬ ‫החשש הוא שגם שמו הטוב יאבד -‬
‫לא גילנו שום דבר שירמז‬ ‫על כך שהוא עשה אי פעם משהו רע למישהו.‬
‫למעשה, הוא היה אדם טוב לב,‬ ‫שהתייחס יפה לכל מי שהוא פגש,‬
‫בלי יוצא מהכלל.‬
‫ובמקרה המסוים הזה,‬
‫לתאר אותו כמי שנמצא‬ ‫במקום הלא נכון בזמן הלא נכון‬
‫יהיה תיאור מדויק.‬
‫התיק נגד כריס היה חזק יותר‬ ‫לכל אורך הדרך, בגלל הסכין.‬
‫זאת הייתה הראיה‬ ‫הטובה ביותר שהייתה לנו בתיק הזה.‬
‫ידענו שהסכין היה כלי הרצח.‬
‫חשבנו שנצליח להוכיח מעבר לכל ספק סביר‬
‫שכריסטופר אחז בסכין.‬
‫היינו פחות בטוחים‬ ‫בנוגע להוכחות במקרה של דפני.‬
‫אמנם היו הרבה ראיות נסיבתיות‬
‫שמיקמו אותה בבירור בזירת הפשע,‬
‫אך הן הצריכו מידה של אמונה מצד המושבעים.‬
‫התיק היה קשה יותר מהתיק נגד כריסטופר.‬
‫ואז קיבלנו הפתעה גדולה למדי.‬
‫- התובע המחוזי, מחוז ניו יורק -‬
‫מר ברפמן יצר קשר עם משרד התובע,‬ ‫בתור עורך הדין של דפני,‬
‫ואמר, "תשאלתי את הלקוחה שלי,‬
‫"והיא רוצה למסור מידע בתמורה לחסינות".‬
‫ההסבר של בן היה,‬ ‫"חבר'ה, נדמה לי שהבנתם לא נכון.‬
‫"היא בעצם עדה, לא נאשמת.‬
‫"תנו לי לבוא איתה תחת הסכם חסינות".‬
‫זה הסכם‬
‫שבו הסנגור יכול להביא לקוחה,‬
‫והיא יכולה בעצם לדבר בחופשיות.‬
‫הדברים שאתה אומר לא יכולים לשמש נגדך,‬
‫אלא אם כן תעיד בבית המשפט‬
‫ותגיד שם דברים אחרים מהדברים שאמרת פה.‬
‫אז הבאנו אותה למשרד התובע.‬
‫דפני הסבירה שבאותו לילה,‬
‫היא ווסקז נתקלו במקרה בקבוצת אנשים‬
‫שמייקל היה מבלה איתם בערבים,‬ ‫שנהגו לשתות בפארק.‬
‫מעט אחר כך הגיע שוטר על קטנוע ופיזר אותם.‬
‫אז הם התפזרו לכיוונים שונים.‬
‫הבירה הייתה אצל דפני וכריס,‬ ‫אז מייקל הלך בעקבות הבירה.‬
‫והם הלכו לגזיבו הקטן שעל שפת האגם.‬
‫הם ישבו שם ושתו את שאר הבירה.‬
‫בשלב כלשהו,‬
‫דפני וכריס…‬
‫החליטו לשחות בעירום באגם.‬
‫כשהם יצאו, שניהם קפאו מקור.‬
‫אז ההסבר שלה היה…‬
‫שמייקל ראה שהיא רעדה.‬
‫הוא שם עליה יד כדי לנסות לחמם אותה,‬
‫וכריס התפוצץ.‬
‫כי הוא חשב שמייקל מנסה להתחיל עם דפני.‬
‫הוא שלף את הסכין שלו, והתחיל לדקור אותו.‬
‫היא אמרה,‬ ‫"כריסטופר עשה את זה. הוא עשה הכול.‬
‫"אני עדה".‬
‫אם זה היה נכון,‬ ‫היא הייתה למעשה עדת ראייה לרצח.‬
‫סביר שכתב האישום נגדה היה מבוטל.‬
‫וזה היה סוף הסיפור מבחינתה.‬
‫אבל אני לא השתכנעתי.‬
‫- בית המשפט הפלילי -‬
‫דפני נולדה, למעשה,‬
‫לתוך המחשבה שהיא טובה יותר משאר העולם,‬
‫ושהיא האדם הכי חשוב‬ ‫בכל חדר שהיא נכנסה אליו.‬
‫אז אני בטוח שהיא חשבה שהיא תהיה‬ ‫חכמה יותר ותוכל לצאת מזה בדיבורים.‬
‫כי זה מה שכולם עושים,‬ ‫כולם חושבים שהם יצאו מזה בדיבורים.‬
‫ואין דבר שאנחנו מעדיפים.‬
‫"תמשיכי לדבר, בבקשה."‬
‫אז רציתי להמשיך לתמרן אותה.‬
‫אמרתי שיש ראיות פיזיות‬ ‫שתומכות במה שהיא אומרת.‬
‫ואז אמרתי, "טוב, אני אשמח לדעת אם זה בסדר‬
‫"שתרשו לנו לדבר איתה עוד כמה פעמים.‬
‫"אני פשוט רוצה להבהיר עוד דבר או שניים".‬
‫ברפמן אמר, "כן, אין בעיה".‬
‫הוא חשב שהסיפור נגמר.‬
‫ביצענו איתה ראיונות המשך.‬
‫הוא שלח עורך דין זוטר מהמשרד שלו.‬
‫ברוב יש משהו…‬
‫אבהי, כמעט.‬
‫הוא מעורר אמון, ואנשים מדברים איתו.‬
‫כשרוב מוני דיבר עם דפני אבדלה,‬
‫נבנה ביניהם קשר.‬
‫הוא מבריק בזה.‬
‫אמרתי לה, "טוב, יש לי שאלה.‬
‫"החבורות האלה מדאיגות אותי".‬
‫והוצאתי תצלום מהתיק,‬
‫שראו בו בבירור קו וחבורות עגולות‬
‫על אחורי הרגל, ואמרתי,‬
‫"מה זה, לדעתך?"‬
‫היא היססה לרגע, ואמרה, "המממ…"‬
‫היא הפכה את התמונה, הסתכלה עליה, והיססה.‬
‫הוא הושיט יד, טפח על הכתף שלה, ואמר,‬
‫"זה בסדר, תספרי לו".‬ ‫ואני חשבתי לעצמי, "תודה, חבר.‬
‫"אתה ממש עוזר לי פה".‬
‫אז לקחתי את הקופסה,‬ ‫והוצאתי ממנה את הרולרבליידס, ואמרתי,‬
‫"זה עוזר לך להיזכר במשהו?"‬
‫ואז היא התחילה להדגים‬
‫חלק מההתנהגות האמיתית שלה.‬
‫היא אמרה, "חשבתי שהוא יפגע בחבר שלי,‬
‫אז בעטתי בו".‬
‫אמרתי, "בסדר, אני מבין, אבל תסבירי לי".‬
‫"טוב, בעטתי בו, והוא נפל.‬
‫"ואז כריס קפץ עליו ודקר אותו עוד."‬
‫אז אמרתי "בסדר",‬
‫ואז עורך הדין אמר, "טוב, סיימנו".‬
‫היא לא הייתה יכולה‬ ‫להכחיש יותר את המעורבות שלה.‬
‫היא תקפה את מייקל מקמורו.‬
‫היא בעטה במייקל מקמורו.‬
‫היא הפכה אותו לחסר אונים.‬
‫ועכשיו הייתה לנו הוכחה לזה.‬
‫שותפה לפשע, לא עדה.‬
‫רוצחת.‬
‫ידענו, בזכות מכלול הנסיבות,‬
‫שהיא הייתה חייבת לעזור לכריס.‬
‫וכעת, לראשונה, היא סיפרה לנו.‬
‫מעט אחרי שזה התגלה,‬
‫הגענו לעסקת טיעון עם דפני אבדלה.‬
‫הערב, נערה שהואשמה‬ ‫בדקירה אכזרית במיוחד בסנטרל פארק‬
‫הגיעה לעסקה עם התובעים והודתה בהריגה.‬
‫דפני אבדלה בת ה-16 התנצלה על חלקה‬
‫ברצח של מייקל מקמורו‬ ‫ובהשחתת גופתו בשנה שעברה.‬
‫העסקה לא מחייבת אותה‬
‫להעיד נגד חברה לשעבר, כריסטופר וסקז.‬
‫הוא נאשם בדקירה עצמה.‬
‫- מול אימה הבוכה, הצעירה מודה ברצח -‬
‫דפני תודה באשמה,‬
‫והיא תקבל את העונש המרבי על העבירה,‬
‫אבל היא לא תעיד בבית המשפט נגד כריס וסקז.‬
‫עבדנו הרבה עם משרד התובע, והוא בעצם אמר,‬
‫"זה הכי טוב שיכולנו לקבל".‬ ‫כי היו לנו הוכחות נגדו.‬
‫היה לנו תיק מבוסס למדי.‬
‫אבל איתה היה מאוחר מדי.‬
‫אם היינו הולכים למשפט,‬
‫לא בטוח שהיינו מצליחים להשיג הרשעה כלשהי.‬
‫אני רוצה גם לבקש…‬
‫במרץ 1998, דפני הגיעה לבית המשפט,‬
‫והודתה בפשע שנקרא "הריגה מדרגה ראשונה".‬
‫הריגה מדרגה ראשונה‬
‫שונה מרצח מדרגה שנייה,‬
‫העבירה שהיא הואשמה בה במקור,‬
‫כי היא לא מחייבת כוונה להרוג.‬
‫היא הודתה בכוונה לגרום‬ ‫למייקל מקמורו חבלה גופנית חמורה.‬
‫היא הודתה בהריגה מדרגה ראשונה.‬
‫היא הודתה בבית המשפט בדברים שהיא עשתה‬
‫שהפכו אותה לאשמה בפשע,‬
‫וקיבלה עונש של שלוש עד תשע שנים.‬
‫בנובמבר 1998 התחלנו את המשפט.‬
‫זאת הייתה הפעם הראשונה‬ ‫שהעליתי את רוב לדוכן העדים.‬
‫רוב בא לבית המשפט,‬
‫הוא לבש מקטורן,‬ ‫והייתה לו סיכה של גרייטפול דד על הדש.‬
‫ואני, בתור עוזר תובע צעיר ולחוץ,‬
‫אמרתי, "רוב, זה לא הולם.‬
‫"אתה צריך להוריד את הסיכה של גרייטפול דד".‬
‫אמרתי, "זה לא יקרה".‬
‫אמרתי, "תוריד אותה, בבקשה.‬ ‫לא עושים את זה בבית משפט.‬
‫"לא עונדים גולגולת‬ ‫שעובר דרכה ברק על דוכן העדים".‬
‫"אמרתי, "טוב, בעיה.‬ ‫אני לא מוריד את הסיכה".‬
‫רוב אמר, "יש לך שתי אפשרויות.‬
‫"אני יכול להעיד עם הסיכה,‬
‫"ואני יכול לא להעיד עם הסיכה.‬
‫"אבל בכל מקרה, הסיפור ייגמר‬ ‫בכך שאני אענוד את הסיכה".‬
‫חשבתי על זה רגע,‬ ‫ושאלתי, "מתי תוכל לעלות להעיד?"‬
‫- עשיית צדק היא עמוד התווך של ממשלה טובה -‬
‫ההגנה שהוצגה הייתה,‬
‫"שלושה אנשים הלכו לאגם. שניים חזרו ממנו.‬
‫"אף אחד מהם לא מדבר.‬ ‫אין לדעת מה קרה ליד האגם".‬
‫כי אם אתה לא בטוח‬
‫מי באמת דקר, מה קרה בתגרה,‬
‫אז חייב להיות לך ספק סביר‬ ‫בנוגע לאשמה של הצעיר הזה.‬
‫כשאנשים מאשימים זה את זה, תמיד יש חשש‬
‫שזה יוביל למבוי סתום,‬
‫וייתכן שהמושבעים לא ישתכנעו לכאן או לכאן.‬
‫ההגנה אכן הטילה את האשמה על דפני,‬
‫שייתכן בהחלט שהיא הייתה האחראית לכל זה,‬
‫אבל נדמה לי שהאסטרטגיה הכללית‬ ‫הייתה, "אנחנו פשוט לא יודעים.‬
‫"ואם אתם לא יודעים,‬ ‫אתם חייבים לזכות את הלקוח שלי".‬
‫בכל תיק יש רגע‬
‫שבו המושבעים יכולים לדמיין‬
‫את האדם שיושב מולם‬ ‫עושה את הדברים שהוא מואשם בהם.‬
‫היה לי קשה להאמין שכל 12 המושבעים‬
‫יצליחו לראות את כריס וסקז‬ ‫מבצע את הפשע המחריד הזה.‬
‫כשהמושבעים יצאו לדון ביניהם,‬
‫כבר חיכינו‬
‫כמעט שנה וחצי או משהו כזה שהצדק ייעשה.‬
‫קרובי המשפחה שלנו היו עצבניים, מן הסתם.‬
‫ככך שהדיון התמשך,‬
‫כך חשבנו יותר‬ ‫שיש להם ספקות בנוגע לאשמה של כריסטופר.‬
‫הם דנו במשך יומיים, נדמה לי.‬
‫וחזרו עם פסיקה של "זכאי" ברצח מדרגה שנייה,‬
‫ו"אשם" בהריגה מדרגה ראשונה.‬
‫למעשה, בדיוק אותה הרשעה‬ ‫ואותו גזר דין של דפני אבדלה.‬
‫אני הרגשתי קצת שזאת פשרה.‬
‫המושבעים בכו.‬
‫בכו.‬
‫כי הם הסתכלו על המשפחה של אייריש.‬
‫בני משפחת מקמורו נפגעו,‬ ‫כי הם ידעו כמה הוא סבל,‬
‫והם לא חשבו שהצדק נעשה.‬
‫- נער בן 16 מורשע -‬
‫כעסתי מאוד על פסק הדין.‬
‫- המושבעים פחדנים, טוען האח -‬
‫38 דקירות הן לא הריגה.‬
‫- "הוא יצא בזול" -‬
‫אני חושב שהמושבעים לא חשבו שילד צעיר כל כך‬
‫צריך לשאת כל חייו אות קין בגין רצח.‬
‫אני מאמין גדול בהליכה לאור החוק,‬
‫אבל החוק מסובך כי בני אדם מעורבים בו.‬
‫וכשבני אדם מעורבים, גם רגשות מעורבים.‬
‫רוב התיקים שמרתקים אותנו הם תעלומות.‬
‫"מי עשה את זה?"‬
‫במקרה הזה, זה בכלל לא העניין.‬
‫אנחנו יודעים מי עשה את זה, אבל למה?‬
‫אפשר לקרוא לזה "שיגעון בשניים",‬
‫כשאי השפיות של שניהם השתלבה‬
‫ויצרה מכונת הרג אחת…‬
‫או סתם בשביל הכיף.‬
‫למה?‬
‫זה מסוג הדברים שמשגעים אותך.‬
‫אין דרך לדעת מה בדיוק קרה שם,‬
‫כי היו שם שלושה אנשים, ואחד מהם מת.‬
‫וזה מה שקורה. בגלל זה,‬ ‫כשאנשים אומרים, "פענחת את זה",‬
‫לא, זאת לא המילה הנכונה.‬
‫אתה מפענח תיק כשאתה יודע מה באמת קרה,‬
‫והרבה פעמים אתה לא יודע.‬
‫אתה יכול בהחלט לשער מה קרה.‬
‫אתה יכול להסתכל על חלק מהראיות‬
‫ועל המסקנה ההגיונית שהן מובילות אליה,‬
‫אבל בלי הנרטיב, אין דרך לדעת.‬
‫- ינואר 2004‬ ‫כמעט שבע שנים אחרי ההרשעה -‬
‫"הרוצחים בעלי פני התינוק" מסנטרל פארק‬
‫שוחררו מהכלא אחרי קרוב לשבע שנים.‬
‫אבדלה, כיום בת 21, שוחררה ביום שישי.‬
‫חברה לשעבר, וסקז בן ה-22, שוחרר הבוקר.‬
‫כחלק מתנאי השחרור שלהם,‬ ‫על השניים נאסר לפגוש זה את זה.‬
‫החיים של אחי היו שווים‬ ‫הרבה יותר משש שנים בכלא.‬
‫אני לא מרגישה שהצדק נעשה.‬
‫אני יודעת, זאת המערכת,‬ ‫וזה החוק, והם היו ילדים,‬
‫וזה מה שקורה…‬
‫אבל זה פשוט לא נראה הוגן.‬
‫לא הוגן בכלל.‬
‫כעבור שנים, דפני, כשהיא השתחררה על תנאי,‬
‫הפרה את תנאי השחרור.‬
‫היא גרה בדירה שיקומית,‬
‫ותקפה דיירת אחרת שגרה שם.‬
‫היא בעצם חזרה וריצתה‬ ‫את מלוא העונש, תשע שנים.‬
‫כריס השתחרר אחרי שש שנים.‬
‫לא ידוע לי שהוא עבר עבירה נוספת אי פעם‬
‫בכל השנים שחלפו מאז.‬
‫החוויה הייתה קשה מאוד,‬ ‫גם מבחינה אישית וגם מבחינה מקצועית.‬
‫זה היה תיק יוצא דופן שעורר הרבה רגשות.‬
‫הרגשות האלה נשארים איתך.‬
‫אחד מהדברים הטובים שיצאו מהתיק הזה‬
‫היה העובדה שזכיתי להכיר את רוב מוני.‬
‫באותו זמן לא ידעתי את זה,‬ ‫אבל רק התחלנו להתחמם.‬
‫- בפרק הבא -‬
‫שמונה בבוקר, הטלפונים מצלצלים בטירוף.‬
‫כולם מדברים על מנקה נעדרת‬
‫ברובע הפיננסי, מישהי בשם ארידניה.‬
‫חברותיה לעבודה מספרות‬ ‫שהיא תמיד אוכלת איתן במהלך המשמרת,‬
‫אבל הן ראו אותה לאחרונה‬ ‫בסביבות השעה שמונה,‬
‫ומאז היא לא נראתה.‬
‫זאת בהחלט משימה מרתיעה לחפש בבניין הזה‬
‫אחרי מישהו או משהו, כי יש בו 26 קומות.‬
‫היא לא נראתה יותר במצלמות.‬
‫היא לא נראתה יוצאת מהמעלית בשום שלב.‬
‫והיא לא נראתה יוצאת מהבניין.‬
‫איפה היא?‬
‫חיפשנו בכל פינה בבניין, מלמעלה עד למטה,‬
‫ולא הצלחנו למצוא אותה.‬
‫זה אומר שבמקום‬ ‫שרחוב רקטור מס' 2 יהיה המקום‬
‫שבו כל החקירה תתקיים,‬
‫החקירה עברה לכל העיר ניו יורק.‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬