NA OSTROVĚ MANHATTAN EXISTUJÍ DVĚ DETEKTIVNÍ ODDĚLENÍ,
ZABÝVAJÍCÍ SE VRAŽDAMI: MANHATTAN SEVER A MANHATTAN JIH.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJSLOŽITĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
23. KVĚTNA 1997
Byl pátek ráno a Den obětí války.
Dostali jsme oznámení o pohřešované osobě na 115 Central Park West.
Budova je známá jako Majestic.
V té budově žijí boháči.
Bylo tam veškeré vybavení, na které si jen vzpomenete.
Vrátní, recepční, zkrátka všechno, co v této stratosféře potřebujete k životu.
Přijeli jsme na místo. Čekal tam na nás pan Abdela.
Oznámil nám, že jeho dcera Daphne se nevrátila domů.
Lee Furman začal vyslýchat otce, aby zjistil, co se stalo.
A vrátný mu řekl, že se nepohřešuje:
„Je v technické místnosti v zadní části haly.“
Vrátný nám ukázal, kde to je.
Když pan Abdela otevřel dveře, spatřili jsme mladou dívku a mladého chlapce,
jak se navzájem myjí ve vaně.
Byla to Daphne Abdelová a její přítel Chris.
Říkám si: „Blbnou spolu. Jsou ve vaně.“
I když to muselo být nesmírně trapné,
všimnul si, že je tam krev.
Zeptal jsem se na to a Daphne mi řekla: „Řozsekla jsem si hlavu na kolečkáčích.“
Nebylo to zase tolik krve, abychom si řekli, že se něco stalo.
Mohla jenom spadnout. Všimnul jsem si, že Chris má ránu nad obočím.
Ale jenom malou. Nic významného.
Vypadala naštvaně, že tam jsme. Zaječela na otce: „Proč jsi volal poldy?
Nenávdím chlupatý. A benga.“
Pak Daphne zaječela: „Vypadněte sakra ven a zavřete dveře.“
V tu chvíli jí pan Abdela pověděl: „To nic, neboj. Vezmu je nahoru.“
Tak jsme odešli.
Lee Furman byl pořád poblíž Majesticu, když přes vysílačku uslyšel,
že někdo nahlásil mrtvolu v Central Parku a že ten někdo volal z Majesticu.
DAPHNEIN DOMOV – CENTRAL PARK
Zareagoval jsem: „Zrovna jsme tam byli. Jedeme tam.“
A vrátili jsme se do Majesticu.
Ukázalo se, že na policii volala Daphne Abdelová.
Pozvala nás dovnitř.
Vešel jsem dovnitř. Řekla mi: „V jezeře je tělo.“
„Tělo v jezeře? Vážně? To určitě.“
Byl to odporný zločin.
Extrémně přehnaný.
Kdo by někoho tak brutálně zničil?
A proč?
Každý případ vám sebere kousek duše.
Pokud vám na lidech skutečně nesejde, tuhle práci dělat nemůžete.
Chcete zjistit pravdu.
To je práce detektivů.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu. Co se skutečně stalo?
Pro rodinu je důležité vědět, kdo zavraždil jejich příbuzného.
To je moje práce.
V New Yorku funguje Policejní oddělení New York.
Jsou ti nejlepší.
VRAŽDY: NEW YORK
Central Park je nepostradatelnou součástí centra New Yorku.
Není to jenom park, který byste si spojovali s velkou travnatou plochou,
s pár hřišti a nějakou oblastí na hraní.
Je to něco víc.
Všichni žijeme v betonové džungli.
Chodíme po betonu.
Žijeme vysoko ve vzduchu, daleko od přírody.
Central Park je pro Newyorčana víc než jen zahrádka. Je to oáza.
Ale Central Park sdílejí všichni Newyorčané.
Nejenom ti dobří, ale i ti špatní.
Central Park byl v 70. a v 80. letech vážně nebezpečný.
V noci bych tam nikdy nešla. Tehdy v New Yorku každý rok docházelo
k 2 500 vraždám. Spousta z nich se stala v Central Parku.
Koncem 90. let 20. století
se město objektivně stávalo bezpečnějším. Všechny ukazatele
kriminality a veřejné bezpečnosti se ubíraly správným směrem.
Když se město změnilo k lepšímu a situace se vylepšila,
Central Park se taky zlepšil.
Ale kdykoli tam došlo k nějakému zločinu, řešila ho celá newyorská policie.
I kdyby si v Central Parku někdo zlomil nehet,
reakce všech je taková, že tam musíme jet a ověřit to.
Takže když tam někoho zabijou, je to velká věc.
23. KVĚTNA 1997
Dne 23. května 1997
jsem začínal svůj pátý rok coby asistent prokurátora.
Právě jsem začal jezdit autem se starším asistentem z vražd.
To znamená, že mě učili vyšetřovat a stíhat vraždy.
Bylo mezi třetí a čtvrtou ráno.
Vím, že mě probudilo pípání pageru.
Právě jsem se nastěhoval do podnájmu a ještě jsem neměl připojený telefon.
Takže jsem musel jít na ulici.
Našel jsem telefonní budku a vytočil číslo na pageru.
A člověk na druhé straně mi řekl:
„V Central Parku došlo k nějakému pozdvižení.“
To byl eufemismus roku.
Bylo brzy ráno. Informoval nás dispečer noční hlídky:
„V jezeře v Central Parku plave tělo.“
Byl jsem velícím důstojníkem manhattanské noční hlídky.
Naším úkolem bylo zajistit místo činu
a předat ho detektivovi, který dostane případ na starost.
Přijel jsem do západní části Central Parku. Hned vedle Strawberry Fields.
K altánu vedla krvavá stopa. Asi 12 až 15 metrů dlouhá.
Sledovali jsme tu krvavou stopu. Až jsem došel k jezeru.
A v jezeře
bylo lidské tělo, plovoucí hlavou vzhůru.
Když jsem poprvé uviděl místo činu, nemohl jsem si pomoct
a cítil jsem tam neuvěřitelný nesoulad.
To jezero je uprostřed překrásného parku.
A přesto bylo tohle místo činu
jedno z nejbrutálnějších, co jsem kdy viděl.
6:00 – TŘI A PŮL HODINY PO NÁLEZU TĚLA
Vydala jsem se na místo úmrtí, abych prozkoumala tělo takové, jaké bylo.
V tom prostředí.
Místo činu je většinou jenom na jednom místě.
V tomto případě jsme měli cestu vedoucí do parku, kde byly kapky krve,
plochu u altánu, kde byla kaluž krve,
a tělo v jezeře.
Podívala jsem se na okraj vody,
kde se jen tak mezi rákosím pohupovalo a plulo
tělo bledého… muže.
Nebo spíš to, co z něj zbylo.
Přistoupila jsem trochu blíž
a spatřila, že má rozervané břicho.
Ve vodě plavaly jeho vnitřnosti.
Za svoji kariéru u NYPD jsem viděl stovky mrtvol.
Tohle bylo jediné tělo s plovoucími vnitřnostmi.
Mám to pořád před očima.
Měl pořezané zápěstí. Pravá ruka mu visela z trupu. Skoro už nedržela v těle.
Mnohočetné řezné a bodné rány.
Bylo to přehnané.
A přehnaná vražda znamená vášeň, hněv, vztek.
Každá vražda je strašná a každé místo činu
je znepokojivé, emotivní a těžko stravitelné.
Ale rozhodně mezi nimi existují rozdíly. A vraždy spáchané nožem bývají
ty nejbrutálnější.
V této fázi mé kariéry to bylo druhé místo činu, na kterém jsem kdy byl.
Být tak rychle vystaven něčemu takovému…
Byl to rozhodně křest ohněm.
Byl jsem začínající detektiv na oddělení vražd na Manhattanu Sever.
A byl jsem tam už skoro čtyři roky.
V pátek 23. května 1997 jsem neměl mít denní směnu. Dorazil jsem brzo,
měl jsem vypovídat u soudu v centru města. Do kanclu jsem přijel okolo osmé.
Poručík se na mě podíval a řekl: „V parku došlo k vraždě.
Musíš odročit to jednání soudu. Pojedeš s náma.“
Řekli mi, že na případ přidělí někoho z vražd Manhattanu Sever.
A pak dorazil Rob Mooney. A jakmile začal mluvit,
věděl jsem, kdo tam velí.
Ten chlap měří 195 cm.
Má obrovskou hlavu.
Má vlasy jako rocková hvězda ze 70. let
a knír ve stylu 70. let.
Vypadá jako dlouho ztracený člen kapely The Allman Brothers Band.
A na klopě vždycky nosil placku kapely Grateful Dead.
Je velkej fanda kapely Grateful Dead.
Byl jsem asi na 300 koncertech Grateful Dead.
Různorodost lidí v té komunitě mi poskytla velkou výhodu v tom,
že nikoho nesoudím.
Knihu nemůžete soudit podle obalu. A to se potvrdilo i v tomto případě.
2:30 – NÁLEZ TĚLA
8:00 – NA MÍSTO PŘIJÍŽDÍ DET. MOONEY
NEWYORSKÁ POLICIE
Oběť neměla peněženku,
ale našli jsme tam nějaké papíry.
A na nich bylo jméno Michael McMorrow.
Zjistili jsme, že Michaelovi bylo 44 let.
Žil na Manhattanu se svojí matkou
a pracoval v realitní společnosti.
Děsivá vražda muže v newyorském Central Parku je opředená záhadou.
McMorrow byl více než 50krát bodnut. Měl podříznuté hrdlo.
Bylo slyšet, jak se blíží kavalérie médií,
protože když se něco stane v Central Parku, je to na přední straně novin.
Ten mrtvý chlap měl přes 180 centimetrů.
Vypadalo to, že váží přes 90 kilo.
Aby někdo dokázal jen tak někoho zmrzačit
a rozřezat,
muselo jít o něco víc. Nemohl jsem to pochopit.
Stav těla oběti a přemíra násilí, které způsobilo všechna ta zranění,
to vše naznačovalo, že nešlo o náhodný násilný čin.
Nešlo o nepovedenou loupež.
Záhadou se pak stane zjistit, co se to vlastně stalo.
8:00 – NA MÍSTO PŘIJÍŽDÍ DET. MOONEY
2:00 – STRÁŽNÍK FURMAN SE VRACÍ DO MAJESTICU
Byl jsem uvnitř v bytě. Byly dvě hodiny ráno.
Jakmile odešel Chris, zavolala nám Daphne.
Řekla nám: „Bála jsem se Chrise. Nechtěla jsem vám nic říct, dokud tady byl.“
Vypověděla, že byla v parku se svým přítelem Chrisem. Šli se projít
a Chris se zbláznil. A zabil nějakýho chlapa.
A zatímco s námi Daphne mluvila, pan Abdela zničehonic odešel.
Koukám, jak odchází. Říkám si: „Je to vaše dcera.
Nic na to neříkáte. Nebráníte jí v tom, aby vypovídala.“ Možná je na to zvyklý.
V duchu si říkám, že mi kecá: „Je ti 15 let. Jsi mladá.“
Možná se dostala do problémů a chce je způsobit i tátovi.
Na nic se jí neptám. Ty informace mi dobrovolně prozrazuje.
Řekla nám: „Snažila jsem se ho resuscitovat.“
Že se mu snažila pomoct a že toho nebyla součástí:
„Chris udělal tohle. Chris udělal tamto.“ Ani jednou neřekla, že udělala něco ona.
Až když se Chris snažil zbavit toho těla,
poradila mu: „Chrisi, měl bys ho zkusit vykuchat a potopit. Abys to zamaskoval.“
Vidět něco takového by mělo být šokující.
Ale její chování bylo normální. Byla vážně uvolněná.
Lee Furman poslal strážníky z okrsku Central Park do parku.
To tělo plovoucí v jezeře našli oni.
To značně ovlivnilo ráz všeho, co se dělo v tom bytě.
2:30 – NÁLEZ TĚLA
2:00 – STRÁŽNÍK FURMAN SE VRACÍ DO MAJESTICU
9:00 – MÍSTO ČINU
Lee Furman zareagoval na telefonát na tísňovou linku z Daphneina bytu.
Pak jsme měli důvod se domnívat, že Christopher do toho byl zapletený.
Na základě těchto informací se detektivové ráno vydali do bytu Christophera Vasqueze
a zatkli ho za vraždu Michaela McMorrowa.
Byl převezen na policejní stanici. A tehdejší poručík mi řekl:
„Uprav si kravatu. Musíš ho doprovodit k autu.“
Když jsem poprvé viděl Chrise Vasqueze,
trochu mě to šokovalo, protože vypadal jako malý kluk.
Věděl jsem, že je mu 15 let, ale vypadal na 12.
A měl zjevná poranění na tváři a na rukou.
Ten dojem jenom prohloubil
moje obavy z toho, jak k tomu došlo. Nezdálo se mi pravděpodobné,
že by byl jediným zodpovědným za všechen ten chaos, ke kterému tam došlo.
Pořádně jsme nevěděli, co si máme myslet o Daphne.
Představila se nám jako svědek vraždy.
Ale většina svědků neuvěřitelně násilných zločinů
se nepřizná k tomu, že navrhli vykuchat zabitého člověka,
aby se jeho tělo potopilo v jezeře.
Takže Daphne Abdelová je zatčena
23 května ve 12:30.
Vydali jsme za ní, abychom od ní získali výpověď.
Chtěli jsme s ní mluvit. A její otec s námi jejím jménem
odmítl mluvit.
Když jsem poprvé viděl Daphne Abdelovou, byla ještě dítě. Byla malá.
Bylo pro mě v hlavě těžké si tohoto člověka spojit s takovým zločinem.
Zjistili jsme, že oba chtěli advokáty. Takže jsme neměli možnost je vyslechnout.
To je obrovská škoda. Kdykoli tuhle příležitost nemáte,
je to problém.
Měli jsme tady dvě 15leté děti a o 30 let staršího Michaela.
Jak se probůh tihle lidé potkali? Jak se z toho stala
vražda?
Detektivové se zaměřili na Daphneinu rodinu
a zjistili, že její otec byl zámožný podnikatel
a matka francouzská modelka.
Adoptovali ji jako miminko. A žila neuvěřitelně privilegovaným životem.
Měla naprosto všechno.
Na konci 80. let do parku bralo hodně maminek svoje děti.
Hráli jsme si na Strawberry Fields.
A posouváme se o 13 let dopředu.
Jednoho dne jsme se dozvěděli, že někoho zatkli za vraždu.
A byla to dívka jménem Daphne.
Jak jsme o tom zjišťovali víc,
naši přátelé si uvědomili, že ta holčička jménem Daphne
si téměř každé odpoledne hrála se všemi našimi dětmi.
Když jsem se o té vraždě dozvěděla, byla jsem jí posedlá.
Musela jsem na to pořád myslet.
A nabídla jsem nakladatelství, že o tom napíšu knihu.
Při psaní této knihy jsem chtěla mluvit s každým, kdo znal Daphne a Christophera.
Daphne chodila na základku Columbia Grammar.
Zpočátku zapadala mezi ostatní,
ale postupně začala být čím dál agresivnější.
A v osmé třídě byla požádána, aby školu Columbia Grammar opustila.
To není na newyorské soukromé škole moc obvyklé.
Daphne se chovala hodně sebedestruktivně.
Pila alkohol a užívala drogy.
Její rodina jí zaplatila vážně drahé odvykačky.
Myslím, že celkem dvě.
Střední školu studovala na škole Loyola, když musela opustit Columbia Grammar.
Byla drsná. Byla drzá. Byla arogantní.
Její chování bylo horší a horší. Odmítala dodržovat jakákoli pravidla,
zákaz vycházení a odmítla se chovat slušně.
Druhým podezřelým z vraždy je 15letý Christopher Vasquez.
Popisují ho jako bývalého ministranta a skauta,
který vyrůstal ve španělském Harlemu.
Zjistil jsem, že Chris Vasquez byl z dobré rodiny.
Byl ministrant. Bydlel hned vedle kostela na 97. ulici.
Byl to tak hodný chlapec, Vážně nápomocný a poslušný.
Žil ve východním Harlemu.
Nic luxusního.
Hodnej a slušně oblečenej.
SOUSEDKA
Nepotuloval se po ulici. Nebyl potížista. Zničilo nás to. Je to neuvěřitelný.
Christopherovi rodiče žili odděleně.
A vychovávala ho jeho matka.
Dala ho do drahé soukromé školy.
Jeho rodiče tvrdě dřeli, aby mu zajistili dobrý život.
Byl to hodnej kluk, ale hodně introvertní.
Ve škole si ho často dobírali kvůli jeho velikosti
a introvertnímu chování.
Chris byl někdo, koho děti škádlily.
Říkali mu „čučkaři“. To je slang pro ztroskotance, slabocha.
- Nevím, proč to udělal. - Páč je to skutečnej čučkař.
Christopher i Daphne byli vynikající bruslaři.
Většinu odpolední strávili v parku. A tam se i potkali.
Daphne ani Christopher neměli moc přátel.
Daphne byla vážně nesnesitelná a Christopher byl uzavřený sám do sebe.
Potkali se a začali se spolu kamarádit. A začali spolu trávit čas.
Před tou vraždou spolu asi dva nebo tři měsíce chodili ven.
Dvě 15leté děti ze soukromých škol.
To vyvolalo naprostý mediální cirkus.
Šokující zločin, který vedl k zatčení dvou puberťáků…
…údajné pobodání makléře a zbavení se jeho těla.
Jedna z nich je milionářova dcera.
Když jsem zjistil, co se stalo mému strýci, byl jsem v šoku.
Hlavně proto, že jsme se sestrou
v Central Parku strávili se strýčkem spoustu času.
Bylo to pro nás výjimečné místo. Věděli jsme, že je výjimečné i pro něj.
Přišel o svůj život tak tragicky
na tak výjimečném místě. To bylo devastující.
Bylo těžké vidět matku
a ten její zármutek. Žili spolu,
takže tu ztrátu cítila víc než kdokoli jiný.
Myslím, že měla pořád pocit, že by ho měla ochraňovat.
Vyrostli jsme na West Side na Manhattanu, kousek od Central Parku.
Michael byl vážně oblíbený. Za život si udělal spoustu přátel.
Neříkal jsem mu Michaele a nemluvil o něm jako o Mikeovi.
Říkal jsem mu „Irčane“. To byla jeho přezdívka v sousedství.
Rád se smál. Takový Irčan obyčejně byl.
Většinou se smál a vtipkoval.
Byl to prostě chlap.
Obyčejný chlap.
Tak proč by ho někdo
chtěl takhle zmasakrovat?
To byla ta záhada.
Dva teenageři obvinění z brutálního pobodání
makléře z Manhattanu tvrdí, že jsou nevinní.
Christopher Vasquez a Vasquezova 15letá přítelkyně si dnes vyslechnou obvinění.
24. KVĚTNA 1997, DEN PO ZATČENÍ
Zatčením příběh nekončí.
To byl pouze začátek příběhu. Byla to dost matoucí situace.
V tu chvíli jsme neměli pocit, že víme, co přesně se stalo.
Obžalovaný je obviněný z porušení zákonu 125.25.
První stupeň.
Obviněná se spolu s Chrisem, což je spoluobviněný,
pokusila utajit totožnost oběti.
Patnáctiletá Daphne Abdelová a její přítel Christopher Vasquez
u soudu vypověděli, že jsou nevinní.
BUDOVA TRESTNÍHO SOUDU
Podle zákona státu New York máte od okamžiku,
kdy je někdo obviněn, 144 hodin na podání obžaloby.
Pokud v této zákonné lhůtě nepodáte obžalobu,
musí být obvinění propuštěni z vazby.
Museli jsme rychle vyhodnotit, zda máme pocit, že máme dost důkazů na to,
abychom mohli ustanovit důvodné podezření, díky kterému bychom je mohli obžalovat.
Začal ubíhat odpočet.
ŠEST DNÍ DO OBVINĚNÍ NEBO PROPUŠTĚNÍ
Stalo se z toho rozsáhlé vyšetřování.
To vyžadovalo, aby několik týmů získalo důkazy z každé z těchto lokací.
Pak jsme měli tým detektivů, který vyslýchal členy rodiny, svědky.
Čekali, až získají důkazy. Tak se správně staví případ.
Kvůli věcem, které Lee Furman viděl v Daphneině bytě,
bylo potřeba shromáždit důkazy.
Krevní stopy na oblečení, krev na jejich kolečkáčích
a na hodinkách, co měla na sobě.
Newyorská policie bere shromažďování důkazů vážně.
Nejde jenom o nějakou fotku krve ve vaně.
Vezmou celou vanu,
protože je v ní krev pachatelů a možná i krev oběti.
Prohledali jsme Daphnein pokoj. V jednom šuplíku
byla peněženka Michaela McMorrowa s občankou a penězi.
Byl to další důkaz, který ji usvědčoval, že tam byla s Michaelem a s Chrisem.
Problém byl v tom, že ačkoli to bylo hrůzné místo činu,
pouhá přítomnost při páchání zločinu není zločinem.
Může to být morálně a eticky neobhajitelné, ale není to zločin.
Musíte prokázat všechny
součásti toho zločinu. Nade vši pochybnost.
Od rodiny Michaela McMorrowa jsme zjistili,
jaké měl Michael zvyky
a s jakými lidmi trávil čas v parku.
Michael měl v parku skupinu známých.
A po práci tam chodil. A vzal s sebou pivka.
Měl kamarády, se kterými popíjel.
Michael bojoval s alkoholem.
Byl to zkrátka obyčejný chlap s obyčejnými problémy.
Irčan se snažil změnit.
Anonymní alkoholici a tak.
Irčan chodil na setkání poblíž YMCY u západní části Central Parku.
A tam potkal Daphne.
Vyšetřování postupovalo tak, jak mělo. Byli vyslýcháni lidé,
kteří byli před tou vraždou přítomní v parku.
Zjistili jsme, že v den vraždy Michaela McMorrowa
spolu Daphne a Chris začali oficiálně randit.
Vyjeli si na kolečkových bruslích a Daphne se dostala do spousty potíží.
V parku se hádala se staršími muži. Vyváděla neskutečné šílenosti.
A údajně jednomu z nich řekla: „Dneska někoho oddělám.“
Před tou vraždou Daphne a Chris popíjeli.
A u Strawberry Fields potkali skupinu lidí. Mezi nimi byl i Michael McMorrow.
Chris byl jako její pejsek. Poslouchal ji na slovo.
Řekněme, že Daphne byla mnohem „zkušenější“ stejně staré dítě.
Byla jako džin v láhvi.
Když tu láhev našel Christopher a otevřel zátku,
Daphne vyskočila ven a ovládala celý jeho život.
Během prohlídky bytu Chrise Vasqueze bylo nalezené jeho zakrvácené oblečení
a nůž.
Ještě jsme nevěděli, jestli s ním zabíjel.
Museli jsme udělat testy DNA.
ŠEST DNÍ DO OBVINĚNÍ NEBO PROPUŠTĚNÍ ČTYŘI DNY DO OBVINĚNÍ NEBO PROPUŠTĚNÍ
KANCELÁŘ HLAVNÍHO SOUDNÍHO LÉKAŘE
Pan McMorrow byl převezen k pitvě.
Při pitvě mu v krvi bylo zjištěno 0,31 promile alkoholu,
což je asi trojnásobek povoleného limitu.
Byl tedy pod vlivem alkoholu?
Nejspíš ano.
Ale zvládnul dojít ze Strawberry Fields
až dolů k jezeru. Po svých.
Snažili jsme se zjistit, co se stalo.
Na zadní straně nohou měl modřiny. Ty modřiny měly pravidelný tvar.
Měl skutečně poškozený obličej
a to naznačovalo,
že šlo o velmi osobní
a zuřivé napadení.
PITEVNÍ ZPRÁVA
Na jedné straně hrudníku měl tak osm, devět nebo deset bodných ran.
Byly hned u sebe.
To naznačovalo, že se nehýbal.
Viděli jsme muže, který stál,
zatímco mu někdo rozsekal obličej a ruce, zatímco bojoval o svůj život.
Pak upadl.
Teď už stál útočník nad ním a brutálně do něj sekal.
Mnohokrát ho bodnul. Zase a znova.
Především jsem si kladl otázku…
Ohledně toho, co se stalo… Byl to obr.
Tak proč skončil na zemi? I když byl opilý,
jak mu dokázal ten malý hubeňour Chris Vasquez takhle ublížit? Protože
Chris to neudělal sám.
Taková byla naše domněnka.
Když jsem konečně zjistil, co udělali s jeho tělem, rozčílilo mě to.
Na jejich věku nesešlo. Museli čelit spravedlnosti.
Mojí sestře bylo 15 let.
Mně 17.
Nechápali jsme, jak někdo v našem věku mohl spáchat něco takového.
Daphne Abdelová zůstane za mřížemi minimálně do středy.
Tehdy opět stane před soudem.
To už možná velká porota vynese rozsudek. Nebo 15letou propustí na svobodu.
ČTYŘI DNY DO OBVINĚNÍ NEBO PROPUŠTĚNÍ 24 HODIN DO OBVINĚNÍ NEBO PROPUŠTĚNÍ
Dostali jsme analýzu DNA.
Jeho kapesní nůž měl na čepeli a na rukojeti směs krve.
A v této směsi byla jeho krev a krev Michaela McMorrowa.
Vražedná zbraň.
Naprosto zdrcující důkaz.
Bylo těžké nějak pochopit, že byli schopni tak
extrémního násilí. Ale zároveň jsme věděli, že toho schopní jsou.
Věděli jsme, že to udělali.
Tehdy jsme byli toho názoru, že na základě všech získaných informací
máme dostatečně důvodné podezření na to,
abychom je oba obvinili. Klíčovým důkazem o vině Chrise byl ten nůž.
A o vině Daphne její výpovědi.
Bylo zřejmé, že se aktivně podílela na pokusu zbavit se toho těla.
Předložili jsme důkazy velké porotě.
Ta je shledala přesvědčivými.
Vynesla proti nim obvinění z vraždy druhého stupně.
VRAŽDA DRUHÉHO STUPNĚ – ÚMYSLNÉ ZABITÍ BEZ ROZMYSLU.
Během několika prvních dnů vyšetřování
jsme zjistili, koho si oba obžalovaní najali jako svého advokáta.
Christopher Vasquez si najmul muže jménem Arnold Kriss.
Byl to bývalý asistent prokurátora. Jistě zdatný protivník.
Daphne a její rodina si najali Bena Brafmana.
Ben je jedním z nejprominentnějších obhájců v New Yorku a i v celé zemi.
Zastupoval všechny. Od mafiánů až po lidi z Wall Street.
PUFFYHO ČLOVĚK
Ben měl rozmanité portfolio
s obvykle dobrými výsledky pro sebe i pro jeho klienty.
Byla to důrazná připomínka toho,
jak moc bylo v sázce a jak těžké to bude.
Některé detektivy možná trochu vyděsí přítomnost někoho, jako je Ben Brafman.
Můj názor byl: „Máš právnický titul
a jsi oblečený mnohem líp než já, ale oba jsme si ráno stejně oblékli kalhoty.
Jsem připravený, pokud ty taky. Tak pojďme na to.“
SYN, KOLEGA, MUŽ S PROBLÉMY
Teď máme víc otázek než odpovědí. Kdo byl pan McMorrow?
A proč pil v parku s dětmi?
Média utvářela příběh tak, aby Irčana vykreslila jako zvrhlíka.
Vykreslovali nepravdivý obraz Michaela.
Proč údajně rád popíjel až do noci v parku
s převážně mladou společností, zůstává nejasné. Jisté je, že ho to stálo život.
To nejlogičtější vysvětlení, proč by 44letý muž
v noci pil se dvěma 15letými v Central Parku…
Není nikterak náročné tu situaci vykreslit takhle.
McMorrow později oba teenagery potkal u jezera
a možná sváděl Abdelu.
Kvůli tomu údajně její žárlivý přítel Vasquez zuřivě máchal nožem.
Myslím, že tyhle spekulace ublížily mojí babičce.
A dalším členům rodiny, protože nebyly pravdivé.
Chtěli jsme zajistit, aby se na něj vzpomínalo s úctou a důstojně,
protože to si zasloužil.
NA POHŘBU OBĚTI STRACH ZE ZTRÁTY DOBRÉHO JMÉNA
Nedozvěděli jsme se o něm nic, co by naznačovalo, že někomu někdy ublížil.
Vlastně to byl laskavý člověk, který byl hodný ke každému, koho potkal.
Až příliš. A popsat tento konkrétní případ tak,
že byl ve špatný čas na špatném místě, to tady naprosto sedí.
Případ proti Chrisovi byl od začátku díky tomu noži silnější.
To byl ten nejlepší důkaz, který jsme měli.
Věděli jsme, že je to vražedná zbraň.
Mysleli jsme, že nade vši pochybnost prokážeme,
že nůž držel Christopher.
Ale nebyli jsme si tak jistí počtem důkazů u Daphne.
I když existovala spousta nepřímých důkazů,
které ji jasně umisťovaly na místo činu,
od poroty to vyžadovalo, aby nám poměrně hodně věřila.
Byl to výrazně těžší případ než případ proti Christopherovi.
A pak jsme se dočkali pořádně velkého překvapení.
NEWYORSKÁ OKRESNÍ PROKURATURA
Pan Brafman oslovil kancelář okresního prokurátora coby Daphnein advokát:
„Vyslechl jsem svou klientku. Ráda by byla svědčící obžalovanou.“
Ben to zdůvodnil slovy: „Myslím, že jste se spletli.
V tomto případě je skutečně svědkem, ne obžalovanou.
Dovolte, aby jako obžalovaná svědčila.“ To vlastně znamená,
že obhájce může přijít se svou klientkou,
která s námi může v podstatě bez omezení mluvit.
Cokoli řeknete, nemůže být použito proti vám. Ledaže byste vypovídali u soudu
a vypovídali byste jinak, než jak jste mluvili zde.
Tak dorazila na prokuraturu.
Daphne nám vysvětlila, že ten večer
s Vasquezem při bruslení náhodou potkali skupinu lidí,
se kterými Michael trávil večery a kteří popíjeli v parku.
Krátce nato tam na skútru přijel policista a rozehnal je.
A tak se všichni vydali různými směry.
Pivo měli Daphne s Chrisem, a tak Michael následoval pivo.
Až došli k malému altánku na břehu jezera.
Tam seděli a dopíjeli zbytek toho piva.
Až se eventuálně Daphne s Chrisem…
rozhodli, že si půjdou nazí zaplavat do jezera.
Když vylezli ven, oba se klepali zimou.
Její vysvětlení znělo…
Michael viděl, že se třásla.
Objal ji, aby se ji pokusil zahřát,
a Chris se rozčílil.
Protože si myslel, že se Michael snaží svádět Daphne.
A tak vytáhnul nůž a začal ho bodat.
Říkala nám: „Udělal to Christopher.
To všechno on. Já jsem svědek.“
Kdyby to byla pravda, byla by očitou svědkyní té vraždy.
Její obžaloba by byla zamítnuta.
Tím by to pro ni vše skončilo.
Ale mně její vysvětlení nestačilo.
BUDOVA TRESTNÍHO SOUDU
Daphne si prakticky od narození
myslela, že je lepší než všichni ostatní.
A že je nejdůležitějším člověkem, kamkoli zrovna přijde.
Určitě si myslela, že bude chytřejší než my a že se z toho vykecá.
Všichni si myslí, že se z toho dokážou vykecat.
To máme ze všeho nejradši: „Jenom klidně mluv dál. Prosím.“
Byla pro mě jako chycená ryba na háčku. Řekl jsem, že máme fyzické důkazy,
které potvrzují, co říká. Zeptal jsem se: „Chci se zeptat, jestli by nevadilo,
kdybychom s ní mohli ještě několikrát mluvit. Chci si vyjasnit pár věcí.“
Brafman na to: „To nebude problém.“ Považoval to za uzavřenou věc.
Následně jsme ji několikrát vyslechli.
Poslal tam jen mladšího spolupracovníka.
Rob má zvláštní kouzlo.
Je to skoro otcovské.
Je důvěryhodný a lidé s ním otevřeně mluví.
Když mluvil Rob Mooney s Daphne Abdelovou,
navázali spolu vztah. V tom je skvělý.
Zeptal jsem se jí: „Mám otázku.
Trochu mě znepokojují ty modřiny.“ A ze spisu jsem vytáhnul fotku,
na které bylo jasně vidět ohraničení těch kulatých modřin
na zadní straně jeho nohy:
„Co si myslíš, že to je?“
Na chvíli se ostýchala.
Otáčela tu fotku ze strany na stranu, prohlížela si ji a váhala.
Ten chlápek jí poklepal na rameno: „Neboj, můžeš mu to říct.“ A já si říkám:
„Díky, kámo. Vážně mi pomáháš.“
Pak jsem sáhnul do krabice a vytáhnul jednu kolečkovou brusli:
„Teď už si něco vybavuješ?“
A pak mi začala předvádět
část svého skutečného chování:
„Myslela jsem, že ublíží mému kamarádovi, tak jsem ho kopla.“
A já na to: „Chápu, ale vysvětli mi to.“
„Kopla jsem ho a on spadnul. Pak na něj skočil Chris a dál do něj bodal.“
A já na to: „Aha.“ A ten právník zareagoval: „Tady jsme skončili.“
Už nemohla dál tvrdit, že na tom neměla podíl.
Napadla Michaela McMorrowa.
Kopla Michaela McMorrowa.
To kvůli ní byl bezmocný.
A teď jsme měli důkaz.
Pachatelka,
ne svědkyně. Vražedkyně.
Díky všem těm souvislostem jsme věděli, že musela Chrisovi pomoct.
A teď nám to poprvé sama řekla. Krátce na to, co se to dozvěděla veřejnost,
jsme s ní uzavřeli dohodu o přiznání viny.
Puberťačka obviněná z brutálního pobodání v Central Parku
se prokuratuře přiznala k neúmyslnému zabití.
Šestnáctiletá Daphne Abdelová se omluvila za svou roli
při loňské vraždě a zohavení Michaela McMorrowa.
Díky této dohodě nemusí svědčit proti svému bývalému příteli Vasquezovi,
který je obviněn z ubodání.
DOSPÍVAJÍCÍ PŘIZNÁVÁ VINU ZA PLÁČE SVOJÍ MATKY
Daphne hodlala přiznat vinu a přijmout maximální trest za svoje obvinění,
ale nebude svědčit u soudu proti Chrisu Vasquezovi.
Hodně jsme spolupracovali s prokurátorem. Řekl nám:
„V nic lepšího nemůžeme doufat.“ Proti němu jsme měli důkaz a solidní případ.
Ale s ní už bylo vážně pozdě. Kdybychom šli k soudu,
dost možná by ji neodsoudili.
Taky chci požádat, aby…
Daphne předstoupila v březnu roku 1998 před soud
a přiznala se k zločinu zvanému „neúmyslné zabití prvního stupně“.
Neúmyslné zabití prvního stupně se liší od vraždy druhého stupně.
Z něj byla původně obviněna.
Nevyžaduje to úmysl zabít.
Přiznala se tedy k úmyslnému ublížení na zdraví
Michaela McMorrowa.
Přiznala se k neúmyslnému zabití prvního stupně.
Před veřejným soudem vypověděla,
čím se dopustila tohoto trestného činu,
a přijala trest od tří do devíti let.
Tento proces začal v listopadu roku 1998.
Vůbec poprvé jsem viděl Roba svědčit před soudem. Rob dorazil k soudu.
Měl na sobě sportovní sako a na klopě připnutou placku Grateful Dead.
Jako mladý a upjatý zástupce prokurátora jsem mu řekl: „Robe, to je nevhodné.
Musíte si tu placku sundat.“
A já na to: „Ani omylem.“
Řekl jsem mu: „Sundejte si to, prosím. To se u soudu nedělá.
Nemůžete vypovídat s lebkou, kterou protíná blesk.“
„To máte smůlu. Nesundám si to.“
Rob mi řekl, že mám dvě možnosti:
„Buď budu svědčit s tou plackou,
nebo nebudu svědčit vůbec.
Tak jako tak to skončí tím, že na sobě budu mít tu placku.“
Po chvíli jsem se zeptal: „Za jak dlouho půjdete svědčit?“
VÝKON SPRAVEDLNOSTI JE NEJPEVNĚJŠÍ PILÍŘ DOBRÉ VLÁDY
Předložená obhajoba zněla: „K jezeru odešli tři lidé.
Vrátili se jen dva.
Ani jeden z nich nemluví. Nevíte, co se u toho jezera stalo.“
Protože pokud nevíte, kdo ho vlastně
pořezal a zmlátil,
pak musíte mít důvodné pochybnosti o vině toho mladíka.
Vždy existuje riziko, že když na sebe lidi začnou ukazovat prstem,
vyústí to v patovou situaci
a porota nebude přesvědčená o vině ani jednoho z nich.
Obhajoba sice svalovala vinu na Daphne,
že za to mohla být zodpovědná,
ale myslím, že jejich strategie zněla: „Nemůžeme to vědět jistě.
A jestli to nevíte, musíte mého klienta zprostit viny.“
V každém případu nastane okamžik,
kdy si porota dokáže představit,
že ten člověk, co sedí před nimi, vážně udělal to, z čeho je obviněný. Těžko…
Ale skutečně jsem pochyboval o tom, že všech 12 porotců
si bude schopno představit Chrise Vasqueze, jak páchá ten příšerný zločin.
Když porota jednala o rozhodnutí, v tu dobu jsme už čekali
víc než rok a půl
na spravedlnost.
Naše rodina byla pochopitelně nervózní.
Čím déle to trvalo, tím více se zdálo, že pochybují o Christopherově vině.
Diskutovali
o tom dva dny. Jejich verdikt zněl
nevinný z vraždy druhého stupně a vinný z neúmyslného zabití prvního stupně.
V podstatě totožný verdikt a trest jako u Daphne Abdelové.
Přišlo mi to tak trochu jako kompromis.
Porotci plakali.
Plakali.
Protože se dívali na Irčanovu rodinu.
Rodině McMorrowových to ublížilo, protože věděli, jak moc trpěl,
a nemysleli si, že se dočkal spravedlnosti.
16LETÝ CHLAPEC VINEN
Ten verdikt mě vážně rozčílil.
PODLE BRATRA JE POROTA ZBABĚLÁ
38 bodných ran není neúmyslné zabití.
„VYVÁZL Z TOHO SNADNO“
Porota si podle mého nemyslela, že by tak mladý kluk
měl navždy nosit cejch vraha.
Jsem velkým zastáncem dodržování zákonů.
Ale
právo je komplikované, protože tady jde o lidské osudy. A tím pádem i o emoce.
Většina případů, které nás fascinují, jsou záhady.
„Kdo tohle udělal?“
V tomhle případu
o něco takového vůbec nejde. Víme, kdo to udělal.
Ale proč? Říkáme tomu sdílený přelud.
To znamená, že oba
spojili své šílenství a vytvořili jeden stroj na zabíjení.
Nebo
se jen chtěli pobavit.
Proč?
Z toho se člověk může zbláznit.
Nevíme, co se tam stalo. Byli tam tři lidé a jeden z nich je mrtvý.
Když slyším, že jsme ten případ vyřešili, odpovídám, že to je špatné slovo.
Vyřešit případ znamená, že víte, co se skutečně stalo. A to častokrát nevíte.
Můžete si domýšlet, co se stalo. Můžete se podívat na důkazy
a dospět k logickému závěru, ale když neznáte ten příběh, nemůžete to vědět.
LEDEN 2004 – TÉMĚŘ 7 LET PO ODSOUZENÍ
Dětští vrahové z Central Parku byli téměř po sedmi letech propuštěni.
Nyní 21letou Abdelu propustili v pátek.
Jejího bývalého 22letého přítele Vasqueze dnes ráno.
V rámci podmínečného propuštění mají zákaz se stýkat.
Jo, život mého bratra měl mnohem větší cenu než šest let za mřížemi.
Spravedlnosti nebylo učiněno zadost.
Já vím, takový je systém a zákony, byly to ještě děti, a tak to funguje.
Ale nepřijde mi to zkrátka fér.
Není to vůbec fér.
Daphne během svého podmínečného propuštění tu podmínku porušila.
Byla v azylovém domě
a napadla jednoho z obyvatel domu. A pak
se musela vrátit a odsedět si celých devět let.
Chris byl po šesti letech propuštěný.
Nevím o tom, že by se za ta léta dopustil jakéhokoli dalšího zločinu.
Byla to těžká zkušenost jak z osobního, tak i z profesionálního hlediska.
Byl to neobvyklý případ, emocionální případ.
Ty pocity přetrvávají.
Ale z toho případu vzešla jedna pozitivní věc. Poznal jsem Roba Mooneyho.
A tehdy jsem to ještě nevěděl, ale tohle bylo jen zahřívací kolečko.
V DALŠÍM DÍLE UVIDÍTE
V osm hodin ráno začnou zvonit telefony jako o život.
Všichni mluví o pohřešované uklízečce
Eridanii z finanční čtvrti.
Podle jejích kolegů s nimi vždy během směny večeří,
ale naposledy ji viděli kolem osmé hodiny. A od té doby se po ní slehla zem.
Prohledat tu budovu je rozhodně obtížný úkol.
Abychom tam někoho nebo něco našli. Má totiž 26 pater.
Na kameře už nebyla. Nebylo vidět, že by někdy vystoupila z výtahu.
Nikdo ji neviděl odejít.
Tak kde je?
Prohledali jsme všechna zákoutí budovy odshora dolů a nemohli ji najít.
Takže veškeré vyšetřování už se neodehrávalo
na adrese Rector Street 2, ale v celém New Yorku.
Překlad titulků: Jakub Doležal