På Manhattan finns det två spaningsrotlar som enbart utreder mord:
Manhattan North och Manhattan South.
De utreder de allra mest brutala och svårlösta morden.
Det här är deras berättelser.
DEN 10 MAJ 2001
KL. 19.30
När jag fick samtalet sa de: "Carnegie Deli. Det är en femklöver."
Fem mord.
När vi kom till brottsplatsen stod det en massa personer utanför.
Restaurangen var fullpackad. Ordningspolisen spärrade av den.
Man vill hålla kvar folket för att fråga ut dem.
Man vill hitta vittnen så fort som möjligt.
Jag beger mig dit och blir briefad av kriminalinspektörerna.
Tre personer hade livshotande skador och två var redan döda.
De tre med livshotande skador fördes till akutmottagningen.
Det måste vara fruktansvärt att ligga där, höra skotten och veta att man står på tur.
Man kan inte skjuta fem personer i New York.
De kommer att jaga dig.
De kommer att hitta dig.
Varje fall tar lite av ens själ ifrån en.
Man klarar inte det här jobbet om man inte genuint bryr sig.
Man vill få fram sanningen.
Det är kriminalarens jobb.
Jag har alltid gillat att få se in i folks liv.
Vad hände egentligen?
Familjen måste få veta vem som mördade deras släkting.
Det är mitt jobb.
I New York är NYPD…
…det bästa vi har.
Jag älskar New York.
Jag växte upp i Alphabet City i de allmännyttiga hyreshusen.
Mina föräldrar var väldigt stränga. Jag fick aldrig göra nåt.
Vi brukade skolka från high school och gå på bio på 42nd Street.
Det var länge ett väldigt sjaskigt område.
Det fanns peepshower och en massa pedofiler i spelhallarna.
Men det var levande.
DÖDSFALLSUTREDARE
Dessvärre kallades jag ofta dit i arbetet.
NEW YORK-POLISEN
När jag blev polis på 80-talet var brottsligheten väldigt hög där.
Poliserna som anställdes på 1980-talet
fick ordning på området under 1990-talet.
År 2001 stod Broadway på topp.
Teatrarna var fullsatta varje kväll.
Och Carnegie Deli blomstrade. Folk köade för att få komma in.
Det var upplyst, hektiskt och fullspäckat av turister
som vred käkarna ur led på enorma smörgåsar.
Den låg bredvid teatern där Letterman spelade in.
Folk flockades dit. Det var en sevärdhet.
Det var torsdag. Jag hade redan jobbat klart för dagen.
KOMMISSARIE
Jag var ute på planen och tränade min sons basebollag.
Direkt efter matchen ringde det.
När jag informeras om att nåt skett i Midtown
och en sevärdhet som Carnegie Deli nämns, då måste jag dit så fort som möjligt.
Jag borde ha bytt om, men gjorde det inte. Jag dök upp i shorts och T-shirt.
Brotten hade begåtts i lägenheten på översta våningen.
KRIMINALINSPEKTÖR
Inte i restaurangen. Allt inträffade på femte våningen.
Vi pratade med vicevärden och grannarna.
Vi frågade runt för att få fram vilka det rörde sig om.
Samarbetet med restaurangen på bottenvåningen…
Vi identifierade Jennifer Stahl.
Det är hennes lägenhet.
Jag minns att jag stod i porten till lägenhetshuset
och såg en kille komma nerför trapporna och fota.
Jag kunde inte namnen på alla på tekniska roteln,
men jag kände igen alla. Jag hade jobbat länge nog och tänkte…
"Jag ser ingen bil från tekniska roteln. Vem är han?"
Vårt samtal gick ungefär så här. "Vem är du?
Vad gör du? Är du från tekniska roteln?" "Nej."
"Vem är du, då?"
"Jag är polisdirektörens fotograf."
Så här sa jag, ta bort det om du vill.
"Jag ger fan i vem du är. Stick från min brottsplats."
Parrino är ingen rövslickare. Ett sånt här fall lockar till sig nyfikna.
Men ansvarar man för brottsplatsen måste man porta alla, oavsett chef.
Väl där uppe såg vi två kroppar med ansiktena mot golvet,
händerna fastbundna bakom ryggarna med silvertejp och skottskador i huvudena.
Ingen hade brutit sig in. Dörren var inte förstörd.
Då får man en viss bild.
Med Barbara Butcher var det som att ha en till kriminalpolis på plats,
men en kriminalpolis som var kunnigare än en själv.
Jag var rättsmedicinsk dödsfallsutredare på rättsmedicinalenheten i New York.
Vi åker till brottsplatsen och undersöker kroppen.
Vi samarbetar med polisen. Brottsplatsen är deras.
Liket är mitt.
Fyra personer hade radats upp och skjutits.
INSPELNINGSSTUDIO - VARDAGSRUM
En, två, tre, fyra.
Och blodet bildade en rektangel
på vardagsrumsgolvet.
Och så utsmetat blod
där två av personerna hade lyfts bort av ambulanssjukvårdarna.
Sen fotograferade jag såren och fastbindningarna.
Armarna bakom ryggen, vristerna hopknutna, såna saker…
En av kriminalpoliserna sa:
"Jag kan visa platsen där vi tror att första offret sköts."
Det var Jennifer Stahl.
Nån sa att hon ägde lägenheten
och att hon hade förts bort eftersom hon hade en puls.
Även när kroppen inte är kvar, så måste jag samla in alla bevis
och all information jag kan hitta om personen
om det är troligt att de dör.
Vi gick in i en liten inspelningsstudio.
Hon hade en underbar kreativ hörna. Som nåt jag själv skulle vilja ha.
JENNIFER STAHL SKÖTS HÄR
Och jag drabbades av en plötslig sorgsenhet.
Att se blod i den lilla…
Den fina lilla studion. Det kändes inte bra.
Man måste se upp, så att inte känslorna tar över.
Man måste snabbt lägga locket på.
Känslorna måste tryckas undan, och sen är det dags att jobba.
Jag minns att jag gick in i lägenheten.
Det var tydligt att det gjordes affärer här.
Det var inga billiga påsar som drygats ut med oregano och säljs i parken.
Hon sålde kvalitetsmarijuana.
Det saknades droger och pengar.
Första tanken var: "Ett rån som har gått fel."
Men fem bundna personer, varav fyra på golvet,
är ovanligt, särskilt i Midtown. Sånt händer inte där.
Alla hade skjutits i bakhuvudet, som på en avrättning.
Vi kan misstänka personliga problem eller våld i nära relation.
Att Jennifer kan ha blivit osams med en pojkvän eller nån annan.
Att Jennifer Stahl sålde marijuana var inte viktigt för oss,
även om det var olagligt då.
Vi fokuserade mer på att fem personer skjutits.
Media rapporterade genast om det. De fick reda på det samma kväll.
KL. 22.00 TVÅ TIMMAR EFTER MORDEN
Poliser och kriminaltekniker söker ledtrådar
efter att två män och en kvinna dödats, samt en man och en kvinna skadats.
En vän ringde och sa: "Mich…"
JENS VÄN
"Sätt på tv:n. Har du sett att det varit ett skottdrama hos Jen?"
De avbröt tv-programmen.
Massakern skedde ovanför Carnegie Deli.
…som kallblodigt skjutits inuti huset var bundna med silvertejp.
Hon hade brutit fingret och opererats.
Man kunde se gipset på hennes hand, så jag visste att det var Jen.
Jag visste att det var hon.
Mediabevakningen ledde till ökade resurser.
Manhattan räknas polisiärt sett som två stadsdelar: North och South.
Gränsen går vid 59th Street.
Manhattan South tar hand om allt söder om 59th Street,
ner till Battery Park och mellan floderna.
Varje stadsdel har flera distrikt.
Varje distrikt har en egen spaningsrotel.
Mordrotlarna kommer in och ger stöd
när det sker ett mord i nåt av distrikten.
Fallet hamnade hos Midtown North-distriktet.
CARNEGIE DELI-MORDEN
Alltså Manhattan South-mordroteln.
Ju fler poliser, desto mer information får man fram.
Man vill få dit Manhattan North-mordroteln.
Vi kallades in för att hjälpa dem. De kallades aldrig in för att hjälpa oss.
Vi kallade Manhattan South för "Manhattan Soft".
Poliserna på Manhattan North var tuffare. Det fanns en rivalitet.
När jag började på Manhattan South ändrade jag åsikt.
Där måste man verkligen använda sin hjärna och utredningsförmåga,
eftersom många av morden utförs av personer som är okända för offret.
Och många av gärningspersonerna kommer från New Jersey,
Brooklyn, Queens… Överallt ifrån.
Vittnen vid brottsplatsen hade sett en röd bil köra iväg
i närheten av restaurangen.
När man lägger ihop alla uppgifterna,
så kommer de antingen att passa in i ett mönster eller avfärdas.
Men allt är värt att beaktas.
Vi använder alla möjligheter för att maxa informationen.
Vi identifierar Jennifer Stahl som äger lägenhet.
Sen måste vi identifiera alla offren.
Man måste identifiera offret innan man kan ta reda på vad som hänt.
Man går igenom offren och granskar deras bakgrunder.
Vi hade en gängdatabas. Man söker på dem i databasen.
Man kollar om narkotikaroteln känner till nån.
Smeknamn, telefonnummer och sånt.
De som redan hade avlidit var Stephen King och Charles Helliwell.
Jennifer överlevde inte. Hon dog, förmodligen bara några timmar senare.
Skottskada i huvudet.
De andra två, som genom ett mirakel
och trots skottskador i huvudena, så överlevde de.
Det känns som om nån vakade över mig.
Som om min mamma var med mig.
ÖVERLEVANDE
Jag hade Gud på ena axeln och mamma på den andra. För…
Det var nära ögat.
Jag blev skjuten till höger, bakom örat, längst ner i hårfästet.
Sen gick kulan ut ovanför nackbenet.
Den följde i princip skallens krökning och for sen ut.
Vilket var tur, för hade den åkt inåt hade jag antagligen inte suttit här.
Jag flyttade inte på mig för jag visste inte…
Jag var omringad av en stor blodpöl.
Jag visste inte om kulan skulle…
Om kulan var kvar i mig, skulle den då fastna eller…
Eller skulle jag dö? Jag visste inte, så jag stannade där jag var.
När jag trodde att de gett sig av lossade jag händerna från silvertejpen,
tog ut min mobil ur fickan och ringde larmcentralen.
Sen fortsatte jag ringa samtal.
Jag ville ta farväl av några av mina vänner.
De två överlevande…
Vi försökte få dem att lämna vittnesmål.
Poliserna var där redan när jag anlände till sjukhuset.
Jag berättade vad jag visste. Vad jag hade sett.
Vi fick veta att offren var teatermänniskor och kulturarbetare.
Jag fick veta att en av de överlevande var förlovad med en av de avlidna.
ÖVERLEVANDE - AVLIDNA
FÖRLOVADE
Jag berättade att Jen hade presenterat mig för ett par, Rosemond och Trey,
som hade rest hit från Saint John.
De satt och drack lite vin.
Hon erbjöd mig att slå mig ner.
Min plan var att gå dit och klippa hennes hår och få gräs.
Jag är frisör, så vi idkade lite byteshandel.
Ungefär en kvart senare ringde det på dörren.
Allt skedde i ett virrvarr när två personer kom in,
men man kunde se hur stora de var.
En var längre än den andra, en var snyggare.
Inga jag kände igen.
Den längre personen tog fram en pistol ur linningen och sa:
"Lägg er på golvet med armarna bakom ryggen."
Jag gjorde som jag blev tillsagd, och…
Jag hoppades att det inte skulle eskalera då, men…
En av dem tog med sig Jennifer till ett annat rum.
Jag minns att hon sa: "Ta vad ni vill, men gör inte mina vänner illa."
Och det var då jag hörde första skottet avlossas.
Jag antar att han dödade henne då.
Jag hörde henne inte fler gånger.
Jag tror att jag insåg då…
"Slutet är kommet." Jag antog att det var slutet på allt.
I New York City ges inga dödsbesked per telefon. De lämnas personligen.
Man måste knacka på dörren på natten
eller dagen och berätta att nån i familjen har avlidit.
Det är det svåraste.
De orden är inte lätta att få ur sig. Att säga att deras närstående har mördats.
När det skett så tragiskt och vettlöst, är det ännu värre.
Och jag bara… Det är drabbande när folk får veta det för första gången.
Det är ingen enkel uppgift.
Den 11 maj fick vi beskedet.
Mina föräldrar var på Cape Cod. En polis kom till deras hus.
Mamma vattnade blommorna i morgonrocken, och två…
Klockan sex på morgonen.
Två poliser kom längs uppfarten och sa: "Är du Karen Helliwell?"
-Hon sa att det kändes olustigt. -Hennes mod sjönk.
De frågade om hennes make var hemma.
Det var han, så de satte sig ner med dem och berättade att Trey var död.
-Ja. -Våra liv förändrades för alltid då.
Två dagar senare var det hans födelsedag, och syrenerna blommade.
Han älskade syrener.
Han föddes och dog under syrenblomningen. När den var som praktfullast.
Vi visste att Trey skulle till New York
för att träffa Rosemonds familj och gå på en kusins bröllop.
De skulle bo i Jennifer Stahls Carnegie Deli-lägenhet.
-Ja. -Det var så de hamnade där.
Jag känner för dem.
Rosemond besökte Jen,
men det var sorgligt eftersom Trey inte kände Jen.
Han var bara en vän till en vän som umgicks med henne.
I det här fallet samlade vi in 18 fingeravtryck
inne i lägenheten och på trappräcket.
Men vi hittade inga patronhylsor. Det kan man dra en slutsats av.
Fem skott, men inga hylsor. Då rör det sig sannolikt om en revolver.
Kanske hade de slängt vapnet i kloakerna. Vi ringde miljöskyddsmyndigheten.
Vi hade folk som sökte igenom soptunnorna på gatan.
Vi gjorde allt vi kunde för att få fram så mycket information som möjligt.
VIDEOÖVERVAKNING DYGNET RUNT
Det fanns en övervakningskamera i trapphuset.
Det upptäcktes samma kväll.
Övervakningsvideon visade två svarta män.
En hade dreadlocks och luvtröja, och den andra hade kortare hår.
Under de hundratals mordutredningar som jag har jobbat med
har det bara funnits videobevis i ett enda fall utöver det här.
Därför blev jag förvånad när jag såg inspelningen.
Jag kände: "Oj. Det här är jättebra."
Vi visste att de var misstänkta
och att vi ville få tag på dem och fråga ut dem.
Brotten begicks kl. 19.30.
Vi jobbade dygnet runt på platsen.
Det fanns en telefonsvarare i lägenheten. Den blinkade. Vi tryckte på "spela upp".
Hennes vän undrade om allt var bra med henne.
Hon hade inte hört av henne och undrade var hon var.
Jag ringde hem till Jennifer…
JENS VÄN
…medan morden utfördes.
Vi ville fråga ut hennes vän och ta reda på varför hon var orolig för henne.
Varför oroade det henne att Jennifer inte svarade?
KL. 11.00 FEMTON TIMMAR EFTER MORDEN
På förmiddagen den 11 maj
kom det in mordutredare i mitt hem.
De var som tagna ur På spaning i New York,
och de ställde frågor om hennes affärer.
Jag sa: "Det var en plats man umgicks på."
Vänner umgicks där. Man rökte och pratade.
Man stötte på personer där utan att nödvändigtvis bli vänner.
Jennifer sålde marijuana för att försörja sig som kulturarbetare.
Vi fick veta att hon var skådis som varit med i Dirty Dancing.
Men vid det laget intresserade hon sig mer för musik än dans och skådespeleri.
Hennes inspelningsstudio var samma rum som hon sålde gräs i.
Hon älskade att ta dit vänner och spela in med dem.
De som besökte Jennifers lägenhet var hennes vänner.
Det kom allt fler besökare.
Ibland verkade hon tycka att det blev rörigt och svårhanterligt.
Porttelefonen ringde.
Ibland fick hon hjälp av en vän att sköta dörren.
Den kvällen jobbade Stephen med att sköta dörren åt henne.
Hon sålde till sina vänner och till bekanta i branschen.
Hon sålde till kändisar. Skådisar från Saturday Night Live.
Hennes kunder var noga utvalda. Bara personer som hon kände.
Om man påstod sig ha blivit ditskickad av nån, släpptes man nog inte upp.
Hon var jätteförsiktig.
Det var väldigt jobbigt för hennes vänner,
för om de hade velat ha nåt från Jen,
så hade hon gett dem det.
Det fanns ingen anledning att skjuta fem personer.
Jag träffade Jen bara några dagar innan hon mördades,
och hon var uppriven.
Jennifer hade bråkat med sin pojkvän.
Hon hade försökt gå.
Då fattade han hennes hand, och hennes finger bröts.
En av de misstänkta var den svarta mannen med långa dreadlocks.
Jag var övertygad om att hennes pojkvän hade dödat henne,
eftersom han passade in på signalementet.
Informationen från Barbara gav oss namnet på pojkvännen.
Vi förhörde honom. Det hade förekommit osämja i relationen,
så vi måste förvissa oss om att han inte var inblandad.
Jag var säker på att det inte var pojkvännen. Det liknade inte honom.
Jag hade träffat honom, och han var trevlig.
Jag trodde inte att han skulle göra nåt sånt.
MIDTOWNS SÖDRA DISTRIKT
Vi förhörde Jennifer Stahls pojkvän,
men han avskrevs utifrån uppgifterna han hade lämnat
om var han varit och vad han gjort. Vi visste att han inte var skyldig.
När han ringde mig
sa han: "Jag fick skaffa en advokat. Alla trodde att jag var skyldig."
Jag sa: "Ja, jag trodde du var skyldig."
Han sa: "Hur kunde du tro att jag var skyldig? Jag älskade henne!"
Jag sa: "Ni hade bråkat. Hon hade ett brutet finger,
och en svart man med dreadlocks hade lämnat platsen.
Vad skulle jag tro?" Han sa: "Hur kunde du tro att jag skulle skada henne?"
Jag bad honom om ursäkt.
BELLEVUE-SJUKHUSET
När jag hade skrivits ut från sjukhuset
sa poliserna att Rosemond skulle bli kvar länge till
och att kulan hade fastnat i hennes käke.
Vi kände inte varandra. Vi föll båda offer för fruktansvärda omständigheter.
Hon mer än jag. Hon förlorade ju sin…
Sin andra hälft, så…
Det är ofattbart.
Som åklagare
måste jag få fram så mycket information som möjligt så fort som möjligt,
samtidigt som jag måste ta hänsyn till att det är traumatiskt
att i detalj prata om nåt som man bara vill glömma.
Jag minns att jag pratade med Rosemond två dagar efteråt.
Rosemond beskrev hur skottljuden kom allt närmare henne
och att hon stod näst på tur.
Hon hörde skottet som dödade hennes fästman Charles Helliwell.
Det måste vara fruktansvärt att ligga där, höra skotten och veta att man står på tur.
Om det så var det sista hon gjorde
skulle hon vända sig om och se personen som dödade henne.
Hon rörde sig och vred på huvudet i ögonblicket innan hon sköts.
Det kan mycket väl ha räddat hennes liv.
Rosemond sa att första påringningen besvarades av Stephen King.
Hon hörde Stephen King säga "Det är Sean" till Jennifer.
Jennifer sa: "Okej. Släpp upp honom."
Det var då vi först fick höra namnet "Sean".
Vi hade inget efternamn, men vi hade förnamnet på en av de två personerna.
DEN 12 MAJ 2001 TVÅ DAGAR EFTER MORDEN
Våra två främsta spår var att vi hade namnet "Sean"
och att vi hade en videoinspelning.
De var våra två främsta spår.
Det fanns ett antal avtryck som hade samlats in,
men vi visste inte om de var relevanta eller kom från polisdirektörens fotograf.
De frågade ut flera av hennes marijuanakunder och vänner.
De följde alla tänkbara spår och försökte hitta samband.
Kanske kände nån dem eller personen "Sean".
När jag såg videon kände jag inte igen Sean.
Jag visste inte vem det kunde vara.
Vad gäller brottsplatsen,
så återvänder man dit för att söka spår efter den initiala forensiska insamlingen.
Saker som inte är tekniska bevis. Papper, fotografier och dylikt.
Vi hittade ett cv som gav oss de första spåren efter en "Sean".
Han var roadie åt George Clinton & Parliament-Funkadelic.
Jen försökte alltid föra samman personer till kreativa sammanhang.
Det var en stor del av det hon gjorde.
De gick till adressen som Sean Salley hade uppgett i sitt cv,
men han bodde inte där. Han hade flyttat därifrån.
Vi fokuserade på Sean,
och vi fick fram ett antal adresser i New Jersey.
Polisen hade kontaktat i stort sett varenda person som han kände.
En av de här personerna tittade på videoinspelningen från Carnegie Deli
och kände igen Sean Salley.
Personen kände även igen den andra individen vi ville identifiera
och visste att hans smeknamn var "Dre".
De började söka efter honom.
Vi besökte olika hem och frågade ut olika personer.
Och vi besökte… Jag minns det som att det var hans flickväns hem.
Hon kände nån som hette Dre, hennes pojkvän och sambo Andre.
Andre var inte där.
Jag var den enda som hade visitkort. Därför lämnades mitt kort.
DEN 20 MAJ 2001 TIO DAGAR EFTER MORDEN
Söndag morgon, den 20:e…
…tar vi emot ett samtal på kontoret.
Det är Andre.
Han är villig att prata med oss.
Andre Smith dök ironiskt nog upp i en röd bil
som passade in på beskrivningen av bilen som ett vittne sett köra iväg
i närheten av mordplatsen.
När Andre Smith kom in bad vi om att få ta hans fingeravtryck,
vilket han gick med på.
Jag kan bara anta att han trodde att han skulle vara smart nog
för att aldrig snärja in sig i nåt, men samtidigt visa sig samarbetsvillig.
Jag antar att det var hans mål.
De första två som förhörde honom höll på länge.
De var erfarna och våra överordnade.
De pratade med honom i flera timmar, och när de hade kört fast
gick nästa team med nya, utvilade personer in.
Det är lite som om man skickar in ett oändligt antal inhoppare
tills man hittar rätt inhoppare, och sen är det bara att köra.
Billy och Tommy Bidell försöker prata med honom.
Han förnekade att han hade varit på Manhattan eller brottsplatsen.
Han sa sig inte veta vem Sean Salley var.
Jag visade honom stillbilder från videoinspelningen.
Han hade Andre Smiths ansikte rakt framför sig.
Och "nej". Han förnekade det.
Han påminde om… Vad hette Shaggy-låten? "It Wasn't Me."
Han är skicklig på att förneka allt, men pratar på…
Poliser skämtar jämt om "olika nivåer av förnekande".
"Vet inte vad ni pratar om. Jag var inte där."
"Jag vet vad ni pratar om. Jag var inte där."
"Jag var där, men jag gjorde det inte."
Och till sist: "Jag var där, och jag gjorde det."
Vi leder honom igenom nivåerna av förnekande.
Efter ett tag
kan vi påvisa hans fingeravtryck på silvertejpen.
Det blir väldigt avgörande,
för fram till dess har vi varit rätt säkra på att han varit där.
Vi känner väldigt starkt att han är inblandad,
men vi saknar tekniska bevis som knyter honom till brottsplatsen.
Det stärker förhörsledarnas tilltro till att de är på rätt spår.
Nu kan de nog gå lite hårdare fram eftersom de vet att han varit på plats,
i stället för att pressa honom till nåt som de inte är säkra på.
I timtal hade vi använt olika infallsvinklar utan att rubba honom.
Den här killen var hård. Sex utredare pratade med honom och sa:
"Vi har säkra bevis mot dig". Ändå förnekade han det.
Tom Bidell och jag försökte komma på en ny strategi.
Då kom Irma in i rummet och sa:
"Har ni nåt emot om jag pratar med honom medan han äter?"
Jag sa: "Nej, Irma. Varsågod." Ett nytt ansikte, resonerade jag.
Jag var öppen för allt som kunde bryta av.
"Dags för en kvinna. Försök mjuka upp honom."
Jag känner inte Andre Smith.
Jag vet inte vem jag förhör förrän jag satt mig ner.
Då kan jag läsa av hur de är. Vad som får igång dem.
Jag sa "Du påminner mig om min bror Ruben", för det gjorde han.
Jag närmar mig gärningsmännen på ett personligt plan,
och därefter inleder jag förhöret.
Det funkar, för jag får dem att känna sig bekväma med mig.
Men jag har fått höra från intagna: "Rivera log och högg mig i ryggen."
Irma är skicklig på att läsa av den misstänkta
och komma fram till hur hon ska knyta an
för att kunna få fram svaren hon behöver.
Det kvittar mig om du bär en kostym för 5 000 dollar
eller om du är hemlös i joggingbyxor och smutsiga sneakers.
Det kvittar för mig. Jag bemöter alla med respekt.
Alla som är onda har alltid nåt gott inom sig.
Man måste få fram det goda inom dem när man förhör dem.
"Hur växte du upp? Samma här.
Jag hade inga leksaker som barn. Ibland blev det ingen jul.
Ibland hade vi ingen mat."
Jag växte upp i en hyreskasern, så jag förstår dem.
Andre Smith var väldigt artig. Han talade med mild röst.
Han sa att han hade en bebis.
"Har du en bebis?" Sånt kan locka fram en mjuk sida.
Det utnyttjade jag.
Plötsligt märkte jag hur tonfallet förändrades.
Han lyfte huvudet. Han var intresserad och lyssnade på henne.
Man kunde se att hans ögon lyste upp lite.
Hon hade träffat en öm punkt.
Han sa att han gjorde det för att köpa blöjor till barnet.
Då kändes han redo. Jag sa: "De kommer tillbaka.
De är schysta. De är mina vänner. Du kan prata med dem och lita på dem."
Irma gav oss signalen.
Jag fick avbryta Tommy Bidell som åt en chokladkaka och drack chokladmjölk,
vilket var hans standardmiddag.
Jag sa: "Dumhuvud, kom nu. Skippa chokladkakan. Vi måste gå in igen.
Killen har växlat om. Nu kör vi."
Det här förhöret är ett exempel på lysande lagarbete.
Irma knyter an till honom och gör honom redo att öppna upp.
Det blir vändpunkten
när han har förnekat färdig och är redo att spy ur sig information.
Han nickar när jag ställer frågor.
Vi lyckades få Andre att tala.
Han sa att han hade träffat Sean Salley i Newark genom en gemensam vän.
Salley sa att han hade det kämpigt och inte hade några pengar.
Han lade fram en plan på att råna ett marijuanaställe på Manhattan.
Till sist gav Andre Smith oss sin redogörelse för morden.
Han hade tänkt ta marijuanan och pengarna.
Han sa: "När tjejen bad mig att inte skada hennes vänner,
sa jag att det inte var det jag var där för."
Hon samlade ihop pengarna och gräset. Han tittade ut.
Salley hade problem med att tejpa alla. Han gick ut och sa: "Var du hos henne."
Han började tejpa alla och sen…
Han sa: "Killen började skjuta alla."
När vi höll på med Andre Smiths skriftliga erkännande
fick jag veta att polisdirektören ogillade
att jag hade tillrättavisat hans fotograf.
Han ogillade även att jag hade dykt upp i shorts och T-shirt.
Inom en dag eller två blev jag bortplockad från fallet av polisdirektören.
Jag blev förflyttad till 25:e distriktet i Harlem och deras spaningsrotel.
Irma sa: "Skriv hans namn på en papperslapp.
Lägg lappen i din sko och trampa på honom i tio dagar, så ordnar allt sig."
Det kom från min farmor. Hon höll på med Santería.
Hon trodde verkligen på det.
Hon lärde mig att när nån behandlar en fel,
så ska man skriva deras namn på…
Nu lär ni alla göra det.
Man lägger lappen med namnet i skon och går på dem.
Man låter dem veta att man vill ha dem ur vägen.
Det är svårt att gå sin väg när man är ansvarig.
Men jag kan inte ge råd eller instruktioner till inspektörerna
och underminera deras nya chef. För nu är nån annan ansvarig.
Om de ringer mig och ber om råd går det bra,
men jag kan ju inte ringa dem och ge dem råd.
Det är svårt för dem med, eftersom de vet att polisdirektören är arg på mig.
De vill inte prata med mig för att slippa förknippas med mig.
Så…
Jag tvingade mig själv att helt släppa fallet.
Jag tror knappt att jag följde det i media.
DEN 23 MAJ 2001 TRETTON DAGAR EFTER MORDEN
De dödade tre personer, varav två i princip avrättades, för 2 800 dollar.
New Yorks polismyndighet har mr Andre Smith i förvar.
Vad gäller den andra misstänkta för de här avskyvärda brotten,
som utredarna har identifierat som Sean Salley,
kan ni vara förvissade om att New York-polisen
kommer att arbeta outtröttligt tills han är i vårt förvar
tillsammans med sin medskyldiga.
Jag rekommenderar att han följer Andre Smiths exempel
och överlämnar sig till närmaste polisstation.
Andre Smith sa att han lämnade lägenheten med Sean Salley.
De återvände till Newark,
och det var sista gången han såg Sean Salley.
Vi fick söka vidare efter Salley.
Vi behövde ett telefonnummer, så att vi kunde spåra mobilen.
Därför spårade vi mobilmasterna.
Han hade stannat till i Louisiana.
Vi hade en spaningsstyrka nere i New Orleans.
Salley verkade ligga steget före oss.
Då måste man arbeta på och försöka få info från mobilen, men han slängde den.
Vi hade fått slut på spår.
Vi jobbar på, men nu har det gått två månader.
Fallet börjar kallna.
Vi bad om att få med fallet i America's Most Wanted.
Den 14 juli tog America's Most Wanted upp Sean Salley och Carnegie Deli-morden
i hopp om att få in nya spår.
Programmet sänds i hela landet.
Det visas i ett enormt område, och sen är allmänheten på sin vakt.
"Gud välsigne Amerika" är min reaktion,
för 20 minuter efter att det hade sänts började folk ringa in.
Nån i Florida kände igen honom och kontaktade oss om det.
Han antogs befinna sig på ett härbärge för hemlösa i Miami.
Miami kontaktades genast. De sa: "Den här killen måste gripas."
En kriminalinspektör från Miami frågade ut folk på härbärget.
Sean Salley kom gående in i lobbyn.
Han rusade iväg.
Hundarna spårade honom och fick fast honom i en trädgård.
Han fångades in av en hundpolisförare från Miami.
Han fick ett hundbett i vänster underarm,
men han fick vård, och vi har honom i förvar.
Han står åtalad för tre överlagda mord
och för icke-våldsamt motstånd vid gripande.
Innan de fångade honom fick vartenda knarr jag hörde…
Jag kunde inte sova en hel natt. Jag trodde att nån skulle komma in.
När båda hade gripits
var det en lättnad.
RYMLINGEN FRÅN CARNEGIE DELI-MASSAKERN HAR GRIPITS!
Den dåvarande chefen för Manhattans spaningspolis
sa åt mig att åka till Florida och förhöra Sean Salley.
Ibland upplever jag att personer som varit på flykt
känner sig lättade över att gripas.
Han verkade lite lättad över att ha gripits.
Jag förhörde honom och frågade vad som hade hänt. Han bara erkände.
De hade fått muntliga och skriftliga redogörelser
där han erkände att han dödat Jennifer.
Men han hävdade att pistolen råkat avlossas.
Sen gav han Andre Smith skulden
för personerna i vardagsrummet.
Erkännandet av att han hade tryckt av, avsiktligt eller oavsiktligt,
och därmed dödat Jennifer Stahl var betydelsefullt.
Det var betydelsefullt för i ett åtal för mord spelar det ingen roll
om man har dödat nån avsiktligt eller oavsiktligt.
Det spelar faktiskt ingen roll om personen dog
för att man själv eller nån annan sköt dem.
Om man deltar i det bakomliggande rånet är man i lagens mening ansvarig
för morden i lika hög grad som personen som tryckte av vapnet.
ÅTALSPUNKT: OÖVERLAGT MORD
Phillip King satt på rättssalens andra rad
när han för första gången befann sig i samma rum som Sean Salley,
en av männen som står åtalad för mordet på Kings son Stephen.
Jag fick påminna mig om att behärska mig.
"Hoppa inte över räcket och ge dig på honom."
Jag kunde se vad han genomled. En sån relation vill jag ha till min son.
Det stockar sig i halsen nu.
Det har jag nog, och jag hade det till min pappa.
Vi förbereder oss inför rättegången.
För alla andra har det gått nåt år, men för mamman, pappan,
brodern eller systern känns det som det hände igår.
TRE VECKOR FÖRE RÄTTEGÅNGEN
Det är tisdag.
Jag lämnar mina barn i skolan.
Då får jag veta att ett plan har kraschat in i World Trade Center.
Jag bär jeans och T-shirt.
På grund av problemen jag fick efter Carnegie Deli
åkte jag hem och bytte om.
Det försenade mig nog 20 minuter.
Jag hörde kraschen från det andra planet i min lägenhet.
Precis som innebörden av ordet "terror", så uppstod ren skräck.
Alla var långt mer än oroliga och rädda. Precis alla man såg.
Det som hände var ofattbart.
När de rasade samman… Nåt sånt glömmer man aldrig.
Och jag förlorade goda vänner.
Det är svårt att prata om det.
Jag överlevde den 11 september.
Utan det där ombytet på 20 minuter hade jag kanske varit nån annanstans,
vilket kunde gett ett annat slut.
Jag har alltid tänkt att jag har läxan
om att byta om och inte rycka ut i vardagskläder att tacka för mitt liv.
Må de som dog den dagen vila i frid,
men människor fortsatte dö under många år därefter.
Tjugo år efteråt diagnostiserades jag med 11 september-relaterad cancer.
Terroristerna som utförde det fick mer valuta för pengarna.
Jag hade fullt upp med den 11 september.
Hela verksamheten vändes upp och ner.
Mitt liv förändrades radikalt.
Mitt arbetsliv, mitt privatliv, allt förändrades.
Alla påverkades. Alla var med om den dagen.
Vi kände alla att vi måste hjälpa och stötta varandra. Vi fortsatte med det.
Sen återvände vi till vårt arbete och fokuserade på det vi kan bäst.
MAJ 2002 ETT ÅR EFTER MORDEN
POLISAVSPÄRRNING - PASSERA INTE
Rättegången inleddes nästan exakt ett år efter morden.
Det var ett väldigt unikt domstolsmål. Jag hade aldrig sett nåt liknande förut.
Båda ställdes inför rätta samtidigt.
Man hade två juryer och två tilltalade i rättssalen.
Själva tanken bakom att göra så här
var att de överlevande offren inte skulle behöva återvända
och återuppleva allt två gånger i två olika rättegångar.
En gång är kämpigt nog.
Jag ogillar att stå i centrum, men ändå står jag i båset och berättar.
Jag fokuserade på min vän Francesca som satt där
och hade följt med mig. Det hjälpte mig behålla lugnet.
Rättegången tog några veckor. Det var många vittnen.
Jag ville förstå vad som hade hänt Jen
och hennes vänner som hon älskade så innerligt.
Att se fotona från brottsplatsen var överväldigande.
Ena gärningsmannen sa: "Jag vaktade Jennifer med en pistol,
och mina händer skakade för att jag var så rädd.
Jag ville bara därifrån. Pistolen råkade avlossas."
Nej, så var det inte.
Det vet vi för att Jennifers skallskada
hade orsakats av ett skott på mycket kort avstånd.
Så kom inte och påstå att du skakade och råkade avlossa den.
Nej, du riktade den medvetet och avsiktligt. Sen avfyrade du den.
Bevisen ljuger inte.
Människor ljuger. Mycket.
BÅDA SKYLDIGA
CARNEGIEMÖRDARNA FÅR 120 ÅR VAR
120 ÅR DOMAREN KASTAR BORT NYCKELN
När vi hörde domen för Carnegie Deli-morden
kände vi oss lättade och stolta.
Jag blev väldigt glad, eftersom alla våra ansträngningar för de som avlidit,
för Rosemond och Anthony som överlevt och för deras familjer, allas familjer…
Till sist hade de fått nåt slags avslut.
Det blev lättare att sova.
Att kunna säga: "Ni kommer aldrig att släppas ut igen."
Hoppade folk upp och ner av glädje? Nej.
Det var ett lugnt ögonblick då man…
…kramades och grät.
-Man kände bara "okej". -Ja.
Rättvisa hade skipats.
Jens bortgång påverkade många,
men vi kände inte varandra. Med tiden fann vi varandra.
Varje år efter tragedin firade vi Jens liv på hennes födelsedag.
Det är Jen-dagen.
Hon var en så fin person.
Det var hon verkligen.
Irma ringde och berättade om domen. Det gladde mig att de fälldes.
Men det är inte som att vinna World Series eller nåt i den stilen.
Man blir inte upprymd, för nån har ju mist livet.
Det är konstigt. Jag kan inte förklara känslan.
När jag började som polis fick jag panikattacker.
Första gången som det hände
hade jag sett två lik på en dag. Jag hade aldrig sett nån död.
Så småningom lärde jag mig stänga av känslorna.
Jag kan se en strömbrytare i mitt huvud som jag kan trycka på.
"På, av." Jag kan trycka på och av.
Det är inte för att jag inte bryr mig, men man kan inte kontrollera det som väntar.
Man lär sig leva en dag i taget. Det är så jag lever, en dag i taget.
De här morden var helt vettlösa. De fick mig att minnas det första fallet
som verkligen fick mig att inse hur onda människor kan vara.
Det var Michael McMorrow-fallet 1997.
Det var så brutalt.
Så extremt.
En av de obehagligaste brottsplatserna jag nånsin sett,
och jag har sett tusentals.
Vi tar oss till platsen där en person har anmälts försvunnen.
Det är ett hus där många rika bor.
Vi ser en ung tjej och en ung kille i ett badkar.
De sitter där och tvättar varandra.
Även om situationen måste ha varit obekväm,
så lade han märke till blodspår.
Hon sa: "Det finns ett lik i sjön."
"Lik i sjön"? Alltså, hur troligt är det?
Fyrtiofyraåriga Michael McMorrows kropp har dragits upp ur en sjö i Central Park.
Offret hade knivhuggits 30 gånger, skurits upp och tömts på inälvor.
Varför skulle nån vilja slakta honom på det viset?
Varför?
Undertexter: Anna Johansson