PÅ ØYA MANHATTAN FINNES DET TO GRUPPER SOM JOBBER MED DRAP:
MANHATTAN NORD OG MANHATTAN SØR.
DE ETTERFORSKER DE MEST BRUTALE OG VANSKELIGSTE DRAPENE.
DETTE ER HISTORIENE DERES.
10. MAI 2001
19.30
Da jeg ble tilkalt, sa de: "Carnegie Deli. Du har en femdobbel."
Fem drap.
POLITI
Da vi kom til åstedet, var det helvetes mye folk utenfor.
Restauranten var fullpakket. Patruljen stengte stedet.
Vi vil holde på folk så vi kan prate med dem.
Prøve å få tak i vitner så fort som mulig.
Jeg ankommer, og etterforskerne orienterer meg.
På åstedet var det tre som sannsynligvis ville dø og to døde.
Tre som sannsynligvis må til akutten, sykehuset.
Kan ikke se for meg å ligge der, høre skuddene og vite at du er den neste.
Du kan ikke skyte fem personer i New York. De vil jakte på deg.
De vil finne deg.
Hver sak stjeler en bit av sjelen din.
Du kan ikke ha denne jobben om du ikke bryr deg.
Du vil finne sannheten. Det er det etterforskere gjør.
Jeg har alltid likt å se bak fasaden. Hva skjedde egentlig?
Det er viktig for familier å vite hvem som drepte slektningene.
Det er min jobb.
I New York er NYPD…
Det er det største.
DRAPSSAKER
Jeg elsker New York.
Jeg vokste opp i boligprosjekter på 10th Street i Alphabet City.
Foreldrene mine var veldig strenge. Jeg fikk aldri lov til noe.
1970-TALLET
Vi pleide å skulke videregående og gå på kino på 42nd Street.
Det var lenge et tvilsomt område.
KUN VOKSNE
Det var strippeshow.
Det var pedofile i spillehallene.
Men det hadde farge. Det hadde liv.
Dessverre var det også en god del jobb for meg der.
N.Y.C. POLITI
Da jeg ble politi på 80-tallet, var kriminaliteten høy.
Politifolk som ble ansatt på 1980-tallet,
ryddet opp i de gatene på 1990-tallet.
I 2001 nådde Broadway én av sine topper.
Teatrene var fulle hver kveld.
Og Carnegie Deli blomstret. Folk sto i kø for å komme inn.
Det er fargerikt og vilt
og fylt med turister som får kjeven ut av ledd av enorme sandwicher.
Det var rett ved teateret hvor Letterman filmet.
Så folk strømmet dit. Det var et landemerke.
Det er torsdag. Jeg jobbet tidligere på dagen og var ferdig.
Og jeg var på baseballbanen som trener i kampen til sønnen min.
Kampen var over da jeg ble tilkalt.
Når du sier at det er i Midtown på Manhattan,
og du nevner landemerker som Carnegie Deli,
må jeg dra dit så fort som mulig.
Jeg burde nok tatt på meg dress. Men nei. Jeg ankommer i shorts og T-skjorte.
Forbrytelsen som fant sted,
skjedde i øverste etasje, ikke i restauranten.
Alt skjedde i femte etasje.
Vi snakket med vaktmesteren og naboene.
Vi undersøker, finner ut om noen kan fortelle oss hvem de er.
Samarbeidet fra delien nedenunder…
-Vi identifiserte Jennifer Stahl. -Det er hennes leilighet.
Jeg husker at jeg sto i døra til leilighetskomplekset
og så en fyr gå ned trappen mens han tok bilder.
Jeg kjenner ikke alle granskerne ved navn, men jeg kjenner dem alle.
Jeg har vært her lenge nok.
"Jeg ser ikke engang granskernes bil. Hvem tar bilder?"
Jeg husker det var omtrent slik. "Hvem er du?
Hva gjør du på åstedet mitt?
Er du åstedsgransker?" "Nei." "Hvem er du da?"
"Jeg er politisjefens fotograf."
Jeg skal si hva jeg sa. Bare sensurer det.
"Jeg gir faen i hvem du er. Stikk fra åstedet mitt."
Parrino er ingen rævslikker.
I en slik sak vil alle komme og se. Men når du er ansvarlig for åstedet,
samme hvem sjefen er, sier du nei.
Vi gikk opp, og der inne, på gulvet, lå det to lik med ansiktene ned,
hendene bak ryggen, bundet med gaffateip og skutt i hodet.
De brøt seg ikke inn.
Døren var ikke sparket inn.
Så det gir deg en viss idé.
Med Barbara Butcher var det som å ha en annen etterforsker der,
men en etterforsker som visste mer enn deg.
Jeg var medisinsk dødsetterforsker
og jobbet for Rettsmedisinsk kontor i New York.
Vi drar til åstedet og undersøker liket.
Vi samarbeider med politiet. Åstedet tilhører dem.
Liket tilhører meg.
KJØKKEN - BAD STUDIO - STUE
Fire personer hadde blitt stilt opp og skutt.
TRAPPEGANG - PC-ROM
Én, to, tre, fire.
Og det var blod i et rektangel
nedover stuegulvet.
Og blodflekkene
der to personer hadde blitt tatt med av ambulansearbeidere.
Og så fotograferer jeg sårene og bindemetodene.
Bundet bak ryggen, anklene bundet, sånne ting.
En av etterforskerne sa: "La meg vise deg stedet vi tror første skudd falt,
det første ofret."
Det var Jennifer Stahl.
Noen fortalte meg at hun eide leiligheten
og hadde blitt ført vekk fordi hun fortsatt hadde puls.
Selv om kroppen ikke er der, må jeg fortsatt samle inn alle bevisene,
alt jeg kan finne ut om personen om de sannsynligvis dør.
Vi gikk inn i et lite studio.
Hun hadde en fantastisk liten kreativ greie. Noe jeg gjerne skulle hatt.
SKUTT HER
Og…
Jeg følte et øyeblikks tristhet.
Og å se blod i det lille… Det søte, lille studioet.
Det var ikke bra.
Du må passe på så følelsene ikke tar overhånd.
Vær rask. La oss avslutte det.
La oss lukke den døren. La oss gjøre det vi skal.
Jeg husker at jeg gikk inn i leiligheten.
Det var tydelig at det var et forretningssted.
Dette var ikke et "klipspose i Washington Square Park
blandet med oregano"-marihuanasalg.
Hun solgte kvalitetsmarihuana.
Det manglet narkotika og penger.
Først tenker vi "mislykket ran".
Men fem personer er bundet, fire ligger på gulvet,
det er uvanlig, spesielt i Midtown. Det skjer ikke der.
Skutt i hodet, bakhodet, som henrettelser. .
Vi kan tro det er noe personlig eller noe i nære relasjoner,
at Jennifer kan ha hatt problemer med en kjæreste eller noen andre.
Det at Jennifer Stahl solgte marihuana, var ikke viktig for oss,
selv om det ikke var lovlig da. Vi tenkte mer på de fem som ble skutt.
Media kastet seg over det fra starten.
De fikk nyss om det samme kveld.
22.00 2 TIMER ETTER DRAPENE
Politiet leter etter spor
noen timer etter at to menn og en dame ble drept
og to andre havnet på sykehus.
En venn av meg ringte og sa: "Mich, har du… Skru på TV-en.
Så du nyhetene? Det har falt skudd hos Jen."
De avbrøt TV-programmer.
Det skjedde over Carnegie Deli.
…ren henrettelse inni bygget…
…bundet med gaffateip.
Hun hadde operert en brukket finger.
Du så gipsen på armen, og jeg visste det var Jen.
Jeg visste det var henne.
Med mediapresset kom det flere ressurser.
Politiavdelingene på Manhattan er delt i Manhattan nord og Manhattan sør.
Skillelinjen er 59th Street.
Manhattan sør tar seg av alt sør for 59th Street,
ned til The Battery, elv til elv.
Hver bydel har flere distrikter.
Hvert av dem har en etterforskningsgruppe.
Drapsavsnitt kommer inn som støtte
når det skjer drap i et av de distriktene.
Saken ble tildelt Midtown nord distrikt.
Det er Manhattan sør drapsavsnitt.
Du trenger personell. Jo mer personell, jo mer informasjon.
Du vil få Manhattan nord drapsavsnitt ned dit.
Vi ble bedt om å hjelpe dem. De ble aldri bedt om å hjelpe oss.
Manhattan sør, vi kalte dem "Manhattan svak".
Politiet i nord er tøffere. Det var en konkurranse.
Da jeg begynte i sør, forandret jeg mening.
I sør må du virkelig bruke hodet og etterforskningsevnene,
for mange av sakene gjaldt drap på ukjente.
Mange av gjerningsmennene er fra New Jersey, Brooklyn, Queens.
Fra hvor som helst.
Det var vitner på åstedet som så en rød bil kjøre av gårde.
Nær delien.
Når denne informasjonen settes sammen, vil den enten passe inn i mønsteret,
eller så utelukkes den. Men alt er verd å kikke på.
Vi presser på for å finne ut så mye som mulig.
Vi identifiserer Jennifer Stahl. Hennes leilighet.
Så må vi identifisere alle ofrene.
Først gjør du alt for å identifisere, så finner du ut hva som skjedde.
Du driver med viktimologi. Du ser på bakgrunnene.
Vi hadde en gjengdatabase. Du kjører dem gjennom den.
Sjekker med narkotikapolitiet om de kjenner dem.
Kallenavn, telefonnumre, sånt.
De døde var Stephen King og Charles Helliwell.
Jennifer overlevde ikke. Hun døde bare noen timer senere.
Skutt i hodet.
Og de andre to, mirakuløst nok,
på tross av å ha blitt skutt i hodet, de overlevde.
Det føles som om noen passet på meg.
At moren min var med meg eller noe sånt.
OVERLEVENDE
Gud satt på én skulder, mamma på den andre.
For…
Ja, det var nære på.
Jeg ble skutt på høyre side,
bak øret, helt nederst i hårfestet.
Og så gikk kulen ut over bakhodebenet.
Den fulgte hodeskallens krumning og kom ut.
Det er flaks, for om den hadde blitt inni, ville jeg nok ikke vært her.
Jeg forlot aldri plassen min, for jeg visste ikke…
Jeg lå i en stor pøl av blod.
Jeg visste ikke om jeg ville…
Om kulen fortsatt var i meg, om den ville sette seg fast eller…
…om jeg skulle dø, jeg visste ikke. Så jeg ble der jeg var.
Da jeg tenkte de var borte, fikk jeg løs hendene fra gaffateipen,
strakk meg etter mobilen i lommen og ringte nødnummeret.
Jeg fortsatte å ringe.
Jeg visste ikke. Jeg ville ta farvel med venner.
Vi prøver å få forklaringer fra de to som overlever.
Etterforskerne var der fra jeg kom til sykehuset.
Jeg fortalte det jeg visste. Jeg mener, det jeg så.
Vi fant ut at alle ofrene var teaterfolk, drev med kunst.
Og jeg forsto at en av de som overlevde, var forloveden til en av de døde.
AVDØDE
FORLOVET
Jeg sa: "Jeg gikk inn, Jen introduserte meg til Rosemond og Trey fra St. John."
De satt og drakk et glass vin. Hun ba meg bli med, og det ble jeg.
Jeg skulle bare gi henne en klipp og få gress.
Jeg er frisør, så vi gjorde en byttehandel.
Omtrent 15 minutter etter at jeg kom, ringte det på døren.
Det er litt uklart, to folk kom inn, men du så på størrelsen deres…
Én av høyere, én var kjekkere.
Jeg hadde ikke sett dem før.
Den høyeste tok frem en pistol fra bukselinningen og sa:
"Ned på bakken, alle sammen. Hendene bak ryggen."
Jeg gjorde som han sa, og…
Jeg trodde det ville forhindre at det eskalerte, men…
Én av dem tok med Jennifer til et annet rom.
Jeg husker hun sa: "Ta hva dere vil. Bare ikke skad vennene mine."
Og så hørte jeg det første skuddet.
Han drepte henne der og da.
Jeg hørte henne ikke mer etter det.
Jeg tror jeg… Da visste jeg…
"Nå skjer det." Jeg tenkte at vi er…
Det ville ikke bli noe mer.
I New York
ringer man ikke når noen dør. Man sier fra ansikt til ansikt.
Du må banke på døren til denne personen midt på natten
eller dagen og fortelle at et familiemedlem har dødd.
Det er det vanskeligste.
Det er ikke lett å fortelle at en de elsker, er drept.
På en så tragisk og meningsløs måte, og…
Det er på et annet nivå. Og jeg bare…
Du føler det når folk hører det for første gang.
Så det er bare… Ja. Det er ikke lett.
-Vi fant det ut 11. mai. -Ellevte.
Mamma og pappa var på Cape Cod. Politiet kom hjem til dem.
Moren min vannet blomstene i badekåpen, og to…
Klokken 6.00.
To politimenn gikk ned oppkjørselen og sa: "Er du Karen Helliwell?"
-Hun sa hun fikk en synkende følelse. -Hjertet hennes sank. Ja.
"Er mannen din her?" Det var han, så de fikk dem til å sette seg.
Og de fortalte dem at Trey var død.
-Ja. -Livene våre ble forandret for alltid.
To dager senere hadde han bursdag, og det var syrinsesong.
Han elsket syriner.
Han ble født og døde i syriner. Da de var på sitt vakreste.
Vi visste Trey skulle til New York
for å møte Rosemonds familie og gå i fetterens bryllup.
Og de skulle bo i Jennifer Stahls leilighet over Carnegie Deli.
-Ja. -Så det var sånn de endte opp der.
Jeg føler med dem.
Rosemond kom for å besøke Jen,
men det var trist, for Trey kjente ikke Jen noe særlig.
Bare en venn av en venn som hang med henne.
I dette tilfellet tok vi 18 fingeravtrykk
inne i leiligheten og på rekkverket.
Men vi fant ingen ballistiske patroner. Det sier noe.
Fem skudd. Du finner ingen patroner.
Det er sannsynligvis en revolver.
Kanskje de kastet et våpen, pistolen, i kloakken.
Vi ringer departementet for mijløbeskyttelse.
Folk leter i søppelkasser på gaten.
Vi gjør alt for å få så mye informasjon som mulig.
Det var et overvåkningskamera installert i trappen.
Det oppdaget de den kvelden.
Videoen viste to svarte menn.
Én hadde dreads og hettegenser, den andre hadde kortere hår.
I de hundrevis av drapene jeg har jobbet med,
har bare ett annet hatt videobevis.
Så jeg ble overrasket da jeg så opptaket.
"Jøss. Dette er veldig bra."
Vi visste de var mistenkte, folk vi ville få kontakt med og prate med.
Det skjedde klokken 19.30.
Vi jobbet på samme sted hele døgnet.
Det var en svarer i leiligheten. Den blinket. Vi trykket på play.
Vennen hennes spurte om hun hadde det bra.
Hun hadde ikke hørt fra henne og lurte på hvor hun var.
Jeg ringte Jennifer mens drapene pågikk.
Basert på beskjeden måtte vi avhøre vennen. Hvorfor var hun bekymret?
Hvorfor var hun bekymret for manglende svar?
11.00 15 TIMER ETTER DRAPENE
Morgenen den 11. mai
gikk drapsetterforskerne inn i huset mitt.
De så ut som de kom fra settet til NYPD Blue.
Og de stilte spørsmål om forretningene hennes.
Jeg sa det var et samlingssted.
Det var venner som hang, røkte, snakket.
Det var folk du møtte i forbifarten, men vi ble ikke nødvendigvis venner.
Jennifer solgte gress så hun kunne lage kunst.
Vi fant ut at hun spilte i Dirty Dancing.
Men hun brydde seg mer om musikk enn om dans og skuespill nå.
Studioet hennes var stedet hun solgte marihuana fra.
Hun elsket å spille inn musikk med venner.
De som gikk inn og ut av leiligheten, var vennene hennes.
Det ble bare travlere.
Noen ganger var det kaotisk for henne, vanskelig å styre.
Det ringer ofte på.
Noen ganger hjalp en venn med å åpne døren.
Stephen jobbet der den kvelden, han åpnet døren for henne.
Hun solgte til venner og folk hun kjente i bransjen.
Hun solgte til kjendiser. Folk fra Saturday Night Live, sånne ting.
Klientellet hennes var godt undersøkt. Hun måtte kjenne deg.
Om du sa: "Den og den sendte meg", fikk du ikke komme inn.
Hun var så forsiktig.
Det var veldig vanskelig for oss som venner,
for om de ville ha noe av Jen,
ville hun gitt dem det.
Det var ingen grunn til å skyte fem mennesker.
Jeg så Jen et par dager før drapet,
og hun var ganske opprørt.
Jennifer hadde kranglet med kjæresten.
Jeg tror hun prøvde å gå, og han tok tak i hånden hennes,
og fingeren hennes brakk.
En av de mistenkte var den svarte mannen med lange dreads.
Jeg var sikker på at kjæresten hadde drept henne,
for han passet til den beskrivelsen.
Med informasjonen vi fikk fra Barbara, fikk vi navnet på kjæresten,
og så måtte vi avhøre ham.
Det var problemer i hjemmet.
Vi måtte sjekke at han ikke var involvert i drapet.
Jeg var sikker på at det ikke var kjæresten. Det lignet ikke på ham.
Jeg hadde møtt ham, og han var hyggelig. Jeg tror ikke han ville gjort noe slikt.
MIDTOWN DISTRIKT SØR
Vi avhørte kjæresten,
men han ble utelukket basert på informasjon han ga
om hvor han var, hva han gjorde. Vi visste det ikke var ham.
Da han ringte,
sa han: "Jeg måtte ha advokat. Alle trodde det var meg."
Jeg sa jeg trodde det var ham.
Han sa: "Hvordan kunne du tro det var meg? Jeg elsket henne!"
Jeg sa: "Dere kranglet. Fingeren hennes var brukket,
og de sa en svart mann med dreads flyktet derfra.
Hva skulle jeg tro?" Han lurte på hvordan jeg kunne tro han skadet henne.
Jeg sa unnskyld.
BELLEVUE SYKEHUS
Da jeg ble skrevet ut av sykehuset,
sa etterforskerne at Rosemond måtte bli der mye lenger
og at kulen satt fast i kjeven hennes.
Vi kjente hverandre ikke. Vi var bare ofre for fæle omstendigheter.
Hun mer enn meg.
Hun mistet sin…
Sin andre halvdel, så…
Jeg kan ikke forestille meg det.
Som aktor
må jeg hente ut så mye informasjon jeg kan, så fort jeg kan,
men også tenke på at det er traumatisk
å snakke i detalj om noe de bare vil glemme.
Jeg husker at jeg snakket med Rosemond to dager senere.
Rosemond beskrev hvordan lyden av skuddene nærmet seg mer og mer,
og at hun var nestemann.
Hun hørte skuddet som drepte forloveden, Charles Helliwell.
Jeg kan ikke forestille meg å ligge der, høre skuddene gå av
og vite at du er nestemann.
Om det så var det siste hun gjorde,
skulle hun snu seg og se den som drepte henne.
Hun beveget på seg og snudde seg rett før hun ble skutt.
Det kan ha reddet livet hennes.
Rosemond sa at første gang det ringte på, svarte Stephen King.
Og hun hørte Stephen King si det var Sean til Jennifer.
Og Jennifer sa: "Ok. Slipp ham inn."
Det var da vi fikk navnet "Sean". Vi hadde ikke et etternavn,
men vi hadde iallfall et fornavn til én av de to.
12. MAI 2001 2 DAGER ETTER DRAPENE
De to hovedsporene vi hadde, var navnet "Sean"
og det faktum at det fantes en video. Det var de to viktigste tingene vi hadde.
Det ble tatt mange fingeravtrykk,
men vi vet ikke verdien, om det vil føre til noe,
eller om det var politiets.
De avhørte folk som kjøpte gress, som var venner med henne.
De prøvde å følge alle spor de fant og finne koblinger.
Noen kan kjenne dem og denne "Sean".
Da jeg så opptaket, gjenkjente jeg ikke Sean.
Jeg visste ikke hvem det kunne vært.
Da vi gjennomsøkte åstedet,
etter første kriminaltekniske innsamling, gikk vi tilbake og så etter spor.
Ting som ikke har kriminalteknisk sammenheng, papirer, fotografier.
Og vi fant en CV som ga oss de første stegene mot denne "Sean".
Han var roadie
for George Clinton and the Parliament-Funkadelic.
Jen prøvde alltid å koble sammen folk for å skape ting.
Det var en stor del av det hun gjorde.
De dro til adressen Sean Salley hadde oppført på CV-en,
og han bodde ikke der. Han hadde forlatt stedet.
Vi konsentrerte oss om Sean,
og vi endte opp med flere adresser i New Jersey.
Etterforskere hadde kontaktet omtrent hver eneste person han kjente.
Én av dem så på videoen fra Carnegie Deli
og gjenkjente Sean Salley.
De kjente også den andre personen vi prøvde å identifisere.
Kallenavnet var "Dre".
Så de begynte å lete etter ham.
Vi dro til forskjellige hjem og pratet med folk.
Og vi dro til… Jeg tror det var kjærestens hjem.
Hun kjente en fyr kalt Dre, kjæresten og samboeren hennes, Andre.
Andre var ikke der.
Jeg var den eneste med visittkort. Derfor ble det lagt igjen.
20. MAI 2001 10 DAGER ETTER DRAPENE
Søndag morgen, den tjuende…
Vi får en telefon på kontoret.
Det er Andre.
Og han er villig til å prate med oss.
Andre Smith dukket ironisk nok opp i en rød bil
som passet til beskrivelsen av bilen et vitne så
i nærheten av der drapene skjedde.
Da Andre Smith kom inn,
ba vi ham om fingeravtrykk. Han sa ja, og de tok avtrykkene hans.
Jeg kan bare anta at han trodde han ville være smart nok
til å holde oss unna og aldri bli fanget, men også til å samarbeide.
Jeg antar at det var målet.
De som pratet med ham, holdt på lenge. Det er sjefsetterforskere.
De pratet med ham i timevis.
Og da de ikke kom videre,
kom neste team inn. Folk som hadde sovet hele natten.
Det er som en endeløs tilførsel av folk,
til man finner den som ser koblingen, og så tar man det derfra.
Billy og Tommy Bidell går inn og prøver å snakke med ham.
Han nektet for å ha vært på Manhattan, for å ha vært på åstedet,
for å kjenne til Sean Salley.
Jeg viste ham stillbilder fra overvåkningsvideoen.
Der er Andre Smiths ansikt, så han kan se det.
"Nei." Han benektet det.
Han var sånn… Hva het den Shaggy-sangen? "It Wasn't Me."
Han benekter det overbevisende, men fortsetter å prate…
Og det er alltid…
Etterforskerne spøker om "benektelsesnivåer."
"Vet ikke hva du prater om, var ikke der."
"Vet hva du prater om, var ikke der."
"Var der, men gjorde det ikke." Og til sist: "Var der og gjorde det."
Så vi leder ham gjennom de nivåene av fornektelse.
Det kommer til et punkt
der vi kan matche fingeravtrykkene hans med gaffateipen.
Og det blir ekstremt viktig,
for frem til da var vi ganske sikre på at han var der inne.
Vi tror han er involvert,
men har ikke fysiske bevis som viser at han var på åstedet.
Det er en enorm selvtillitsboost for avhørslederne at de har rett mann.
Og nå kan de nok presse litt hardere, for de vet han var der,
i stedet for å presse ham mot noe de ikke vet svaret på.
Vi hadde vært der i timevis. Vi prøvde forskjellige ting, for han pratet ikke.
Han var en tøffing.
Seks etterforskere pratet med ham og sa
de tok ham på fersken, men han nektet likevel.
Tom Bidell og jeg prøver å finne en annen strategi.
Og Irma kom inn i rommet.
Hun sa: "Har dere noe imot at jeg prater med ham nå som han spiser?"
"Nei, Irma. Prøv." Nytt ansikt, tenker jeg.
Hva som helst for å forandre på det som er gjort.
"Slipp inn en dame. Se om han mykner opp."
Jeg kjenner ikke Andre Smith. Jeg kjenner ikke den jeg avhører
før jeg sitter der.
Da kan jeg mer eller mindre lese dem, lese hvordan de er.
Hva som trigger dem. Jeg sa: "Du minner meg om min bror Ruben."
Han minnet meg litt om min bror Ruben.
Jeg prater på et mer personlig nivå før jeg gjennomfører avhøret.
Det funker for meg, for de føler seg mer komfortable med meg.
Men noen har sagt:
"Rivera smilte til meg, men forrådte meg."
Irma leser den mistenkte
og finner ut hvordan hun kan få en forbindelse,
så hun kan fortsette og få svarene hun trenger.
Jeg bryr meg ikke om en dyr dress
eller om du er hjemløs med joggebukser og skitne joggesko.
Det spiller ingen rolle. Alle behandles med respekt.
Selv i de som er slemme, finnes det noe godt, samme hva.
Du må finne det gode i dem når du avhører dem.
"Hvordan var oppveksten?" "Min òg."
Jeg hadde ikke leker som liten. Det ble ikke alltid jul.
Vi hadde ikke alltid mat.
Jeg vokste opp i et boligprosjekt, så jeg føler med dem.
Andre Smith var veldig høflig. Han snakket lavt.
Han sa han hadde en baby.
En baby? Jeg visste det ville få frem noe mykt i ham.
Jeg bruker det.
Plutselig la jeg merke til tonefallet.
Han løftet hodet. Han var engasjert. Han hørte på henne.
Du kunne se at øynene hans lyste opp litt.
Hun traff noe. Som en nerve.
Han sa han gjorde det fordi han trengte bleier til ungen sin.
Da tenkte jeg han var klar.
"De kommer inn igjen. De er fine folk. De er venner.
Du kan prate med og stole på dem."
Irma ga oss signalet.
Jeg snudde meg. Jeg avbrøt Tommy Bidell, for han spiste kake og drakk sjokomelk.
Favorittmiddagen hans. "Hei, drittsekk, kom igjen,
kast kaka. Vi går inn igjen. Han forandrer seg. La oss prøve oss."
Det er team-forhør på sitt beste.
Irma får en personlig forbindelse som gjør ham klar.
Det er vippepunktet
hvor de er ferdige med å benekte, og de vil spy ut informasjon.
Han nikker når jeg stiller spørsmål.
Vi fikk Andre til å prate.
Han sa han møtte Sean Salley i Newark gjennom en felles venn.
Sean Salley sa han hadde det vanskelig og ikke hadde penger.
Han kom med en plan om å rane et marihuanautsalg på Manhattan.
Så fortalte Andre Smith endelig om drapene.
Han ville gå inn, ta marihuanaen og pengene.
"Jeg sa det til og med til jenta, da hun sa jeg ikke skulle skade dem.
Jeg sa det ikke var derfor jeg var der."
Hun samlet pengene og marihuanaen.
Han kikket ut. Salley slet med å teipe fast alle.
Han gikk ut og sa: "Bli hos henne."
Han begynte å teipe dem fast. Så sa han: "Han begynte å skyte alle."
Da vi var i gang med den skriftlige tilståelsen til Andre Smith,
hørte jeg at politimesteren ikke likte
at jeg korrigerte fotografen hans.
Han mislikte også at jeg dukket opp i shorts og T-skjorte.
Innen et par dager tar politimesteren meg av saken.
Jeg blir overført til 25. distrikt i Harlem
og etterforskningsgruppa der.
Irma sa: "Skriv navnet hans på en lapp. Legg lappen i skoen din
og tråkk på ham i ti dager, så vil det ordne seg."
Dette var min fars mor. Hun holdt på med santeria.
Hun trodde virkelig på det.
Hun lærte meg at når noen gjør noe galt mot deg,
skriv navnet deres på en lapp… Dere vil gjøre dette fra nå av.
Legg navnet deres i skoen og gå på dem.
Du går på dem og sier du vil ha dem ut av veien.
Det er vanskelig å forlate det, for du eier det.
Men jeg kan ikke dele tankene mine med etterforskerne
og undergrave den nye sjefen. For nå har en annen ansvaret.
Om de ringer og ber om råd, flott. Men du ringer ikke dem med råd.
Det er vanskelig for dem nå,
for de vet at politimesteren er sint på deg.
De vil ikke snakke med deg, for de vil ikke ha stanken din på seg.
Så…
Jeg tvang meg selv til å slutte å jobbe med saken.
Jeg fulgte ikke engang med i media mer.
23. MAI 2001 13 DAGER ETTER DRAPENE
De drepte tre personer, skjøt to på kloss hold, for 2 800 dollar.
Politiet i New York har arrestert Mr. Andre Smith.
Angående den andre mistenkte for disse grusomme forbrytelsene,
som etterforskere har identifisert som Sean Salley:
Vær sikre på at politiet i New York
vil jobbe nådeløst til han er i vår varetekt,
sammen med sin medsammensvorne.
Jeg foreslår at han gjør som Andre Smith og melder seg på nærmeste politistasjon.
Andre Smith sa at han forlot leiligheten med Sean Salley.
De dro tilbake til Newark, og det var siste gang han så Sean Salley.
Vi lette videre etter Sean Salley.
Vi må ha et nummer, finne ut hvem han ringer og spore telefonen.
Vi sporet steder på mobilnettet.
Han hadde stoppet i Louisiana.
Vi hadde et team
med etterforskere og betjenter nede i New Orleans.
Salley var alltid ett skritt foran.
Man bare fortsetter, prøver å få tak i mobilinfo, men han kvittet seg med den.
Vi gikk tomme for etterforskningsspor.
Vi jobber fortsatt på, men nå har det gått to måneder.
Slike saker blir kalde.
Vi søkte om å vise saken på America's Most Wanted.
Den 14. juli sendte America's Most Wanted
saken med Sean Salley og Carnegie Deli-drapene
i et forsøk på å skaffe spor.
Det sendes i hele landet.
Det dekker et enormt område, og du har varslet det amerikanske folket.
Gud velsigne Amerika, det er det jeg vil si,
for 20 minutter etter sending begynte folk å ringe inn.
Noen i Florida gjenkjente ham og varslet oss.
Vi trodde han var på et herberge for hjemløse i Miami.
Miami blir kontaktet med det samme. De sier: "Dere må komme og hente ham."
En etterforsker fra Miami avhørte folk på herberget for hjemløse.
Sean Salley gikk inn i lobbyen, og så stakk han.
Hundene sporet ham opp og fanget ham i noens bakgård.
Han ble tatt av en av Miamis K9-betjenter.
Han fikk et hundebitt i venstre underarm,
men ble behandlet på stedet. Vi har ham.
Han står overfor tre tiltaler for overlagt drap
og én tiltale for å motsette seg arrestasjon uten vold.
Før de tok ham, var jeg bare… Hvert eneste knirk jeg hørte…
Jeg klarte ikke sove en hel natt. Jeg trodde noen kom inn.
Da begge ble tatt,
var det en lettelse.
RØMLINGEN FRA CARNEGIE DELI-MASSAKREN ER FANGET!
Etterforskningssjefen på Manhattan på den tiden
ba meg dra til Florida og avhøre Sean Salley.
Noen ganger når folk er på rømmen, er det en lettelse å bli tatt.
Han virket litt lettet over å ha blitt tatt da.
Jeg avhørte ham og spurte hva som skjedde.
Han fortalte alt.
De hadde fått muntlige og skriftlige uttalelser fra ham,
han innrømmet drapet på Jennifer, selv om han sa det var en ulykke.
Og han la resten av skylden på Andre Smith.
For menneskene i stuen.
Det at han innrømmet at han skjøt,
ved et uhell eller ei, at han drepte Jennifer Stahl, var viktig.
Det var viktig
fordi det ikke spiller noen rolle i en drapstiltale
om du dreper noen med vilje eller ei.
Det betyr ikke engang noe om personen døde
fordi du eller noen andre skjøt vedkommende.
Hvis du deltar i det underliggende ranet, er du lovmessig ansvarlig
for drapene, i like stor grad som den som skjøt.
TILTALE: FORSETTLIG DRAP
Phillip King satt på andre rad under sitt første møte med Sean Salley,
én av de som er anklaget for å ha drept Kings sønn, Stephen.
Jeg måtte legge bånd på meg selv.
STEPHEN KINGS FAR
"Ikke angrip ham."
Jeg så det. Jeg så hva han gjennomgikk.
Jeg håper mitt forhold til min sønn er sånn.
Jeg blir litt gråtkvalt her nå.
Tror jeg har det, og jeg har det forholdet til min far.
Vi er travelt opptatt med å forberede oss til retten.
For deg har det gått et par år,
men for moren, faren, broren eller søsteren er det som om det skjedde i går.
3 UKER FØR RETTSSAKEN
Det er tirsdag.
Jeg er med barna mine og leverer dem på skolen.
Og jeg hører at et fly krasjet inn i World Trade Center.
Jeg går i jeans og T-skjorte.
På grunn av problemene på Carnegie Deli, dro jeg hjem og tok på dress.
Jeg antar at det tok 20 minutter.
Jeg hører det andre flyet treffe mens jeg er hjemme.
Det var… Når de sier "terror"… Det var terror.
Alle var ekstremt engstelige og redde.
Alle du så.
Det er utrolig hva som skjedde der.
Da alt kollapset… Det glemmer du aldri.
Jeg mistet noen veldig gode venner.
Det er vanskelig å snakke om.
Jeg overlevde 11. september.
Hadde jeg ikke skiftet i 20 minutter, kunne jeg vært på et annet sted
og endt opp med et annet resultat.
Og jeg har alltid tenkt på det som at det å ta på seg dress
og ikke dukke opp i hverdagsklær, reddet livet mitt.
Måtte de som døde den dagen, hvile i fred. Men det drepte folk i mange år etterpå.
Tjue år senere fikk jeg 11. september-relatert kreft.
Terroristene som gjorde det, fikk mer for pengene, for å si det sånn.
Jeg var så opptatt med 9/11.
Kontoret mitt ble snudd på hodet.
Det endret livet mitt så radikalt. Forandret jobblivet, privatlivet, alt.
Alle var involvert. Alle var der på samme dag.
Vi følte alle at det var nødvendig å støtte hverandre.
Vi fortsatte med det. Så gikk vi tilbake til jobb, til det vi kan.
Og vi fortsatte med det.
MAI 2002 1 ÅR ETTER DRAPENE
POLITISPERRING INGEN ADGANG
Rettssaken ble gjennomført nesten et år etter drapene.
Det var en unik rettssak.
Jeg hadde aldri sett noe sånt før.
Begge sto tiltalt samtidig.
De hadde faktisk to juryer og de to tiltalte i rettssalen.
Det positive med å gjøre det sånn,
var at de overlevende ofrene ikke måtte komme tilbake
og gjenoppleve det to ganger i to separate rettssaker.
Én gang er traumatisk nok.
Jeg liker ikke å være midtpunkt.
Her sitter jeg og forteller min historie.
Jeg fokuserte på vennen min, Francesca, som satt der
og ble med meg. Det ga meg bakkekontakt.
Rettssaken varte i noen uker.
Det var mange vitner.
Jeg ville forstå hva som skjedde med Jen,
hva som skjedde med vennene som hun elsket så høyt.
Å se bildene fra åstedet var altfor mye.
Den ene gjerningsmannen sa:
"Da jeg var med Jennifer, voktet jeg henne med en pistol.
Hendene mine skalv, og jeg var så redd.
Jeg ville bare ut derfra. Den gikk av ved et uhell."
Nei, det gjorde den ikke.
Og grunnen til at vi vet det, er at Jennifers hodesår,
skuddsåret, var et nærkontaktssår.
Ikke si at du ristet og skalv, og den gikk av ved et uhell.
Nei, du holdt den med vilje og skjøt med den.
Bevisene lyver ikke.
Folk gjør det.
Mye.
CARNEGIE DELI-MASSAKREN BEGGE SKYLDIGE
FÅR 120 ÅR HVER
DOMMEREN KASTER NØKKELEN
Da vi hørte dommen for Carnegie Deli,
var det med lettelse og en følelse av stolthet.
Jeg var så glad, på grunn av innsatsen, og på vegne av de som hadde gått bort,
og Rosemond og Anthony som fortsatt levde, og familiene deres, alles familier.
Endelig… Nå hadde de noe, en slags avslutning.
Det var lettere å sove.
Å kunne si: "Du får aldri sett dagslys igjen."
Hoppet folk opp og ned og feiret? Nei.
Det var et stille øyeblikk hvor folk bare…
De klemte og gråt.
-"Ok", liksom. Jeg mener… -Ja.
Rettferdigheten seiret.
Da Jen døde, ble mange påvirket, men vi kjente hverandre ikke.
Og så fikk vi til sist kontakt.
Hvert år etter den tragedien feiret vi Jens liv på bursdagen hennes.
General Jen-dagen.
Hun var en god sjel.
Det var hun virkelig.
Irma ringte og fortalte om dommen. Jeg var glad for at det forelå en dom.
Men det er, du vet… Det er ikke som å vinne VM eller noe sånt.
Du er ikke glad, for noen måtte dø.
Det er en merkelig… Jeg klarer ikke forklare det.
Da jeg ble politi, begynte jeg å få panikkanfall.
Første gang jeg fikk et,
var det to lik på én dag. Jeg hadde ikke sett død før.
Til sist lærte jeg å skru følelser på og av.
Jeg kan visualisere en bryter. Som en lysbryter. Jeg kan tenke "klikk".
"På, av." Jeg kan skru det på og av.
Jeg bryr meg. Det er bare…
Man har ingen kontroll over hva som vil skje, så…
Man tar én dag av gangen.
Sånn lever jeg. Én dag av gangen.
Disse drapene var meningsløse. Det førte meg tilbake til den første saken
der jeg virkelig forsto hvor onde folk kunne være.
Det var Michael McMorrow-saken i 1997.
Det var så brutalt.
Så overdrevet.
Et av de mest urovekkende åstedene jeg har sett,
og jeg har sett tusenvis.
Vi kalles ut til en savnet person på 115 Central Park West.
Det er en veldig velstående bygning.
Vi ser en ung jente og en ung gutt i et badekar,
i vann, som vasker hverandre.
Selv om det må ha vært et merkelig åsted, la han merke til blod.
Hun sa: "Det er et lik i innsjøen."
Et lik i innsjøen. Hva er sjansen for det?
Liket av 44 år gamle Michael McMorrow
ble hentet opp fra en innsjø i Central Park.
Offeret ble knivstukket 30 ganger, skåret opp og innvollene var borte.
Hvorfor ville noen ødelegge ham slik?
Hvorfor?
Tekst: Ida Aalborg