MANHATTAN SZIGETÉN
KÉT NYOMOZÓOSZTAG FOGLALKOZIK GYILKOSSÁGOKKAL.
AZ ÉSZAK- ÉS A DÉL-MANHATTANI.
A LEGBRUTÁLISABB ÉS LEGKOMPLEXEBB GYILKOSSÁGOKAT VIZSGÁLJÁK.
EZEK AZ Ő TÖRTÉNETEIK.
2001. MÁJUS 10.
19:30
Azzal hívtak fel,
hogy a Carnegie étteremben kvintett történt.
Ötös gyilkosság.
RENDŐRSÉG
Mikor odaértünk, már temérdek ember ácsorgott a helyszínen.
Az étterem tömve volt. A rendőrök lezárták az épületet.
Ki akartuk hallgatni a tömeget,
mielőbb szemtanúkat szerezni.
Ahogy odamentem, a nyomozók tájékoztattak.
Három életveszélyben lévő sérült volt, és két elhunyt áldozat.
Három embert a kórház sürgősségi osztályára kellett vinni.
Döbbenetes lehet ott feküdni,
miközben lőnek, tudván, hogy te leszel a következő.
Nem lőhetsz le öt embert New Yorkban. Hajtóvadászatot indítanak ellened.
Meg fognak találni.
Minden egyes eset megsebzi a lelkedet.
Nem végezheted ezt a munkát, ha nem tekinted szívügyednek.
Ki akarod deríteni az igazságot.
Ez a nyomozók dolga.
Mindig szerettem a dolgok mögé nézni.
Kideríteni, mi történt.
A családok számára fontos, hogy tudják, ki ölte meg a rokonukat.
Ez a munkám.
New Yorkban a rendőrség…
Erről van szó.
GYILKOSSÁGI ÜGYEK
Imádom New Yorkot.
Alphabet Cityben nőttem fel, egy 10. utcai lakótelepen.
A szüleim nagyon szigorúak voltak.
Nem engedtek meg nekem semmit.
A 70-ES ÉVEK
Gyakran lógtunk a suliból, és inkább elmentünk moziba a 42. utcában.
Az ott sokáig elég lepukkant környék volt.
Ott voltak a kukkoldák…
KUKKOLDA CSAJOK
…meg a sok pedofil a játéktermekben…
De színes volt. Tele élettel.
Sajnos nekem is volt ott dolgom bőven.
NEW YORK-I RENDŐRSÉG
Amikor a 80-as években zsaru lettem, rengeteg volt a bűncselekmény.
A 80-as években alkalmazott rendőrök
a 90-es években megtisztították az utcákat.
MANHATTAN KÖZPONTJA
2001-re megnőtt a Broadway népszerűsége.
A színházak minden este zsúfolásig megteltek.
A Carnegie étterem nagyon felkapott volt. Az emberek sorban álltak, hogy bejussanak.
CARNEGIE ÉTTEREM
Ragyogott. Őrületes volt!
Tele volt turistákkal, akik hatalmas szendvicseket tömtek az arcukba.
Pont a színház mellett volt, ahol Letterman forgatott.
Az emberek özönlöttek oda. Nevezetességé vált.
Csütörtök volt. Korábban kezdtem a munkát, és már végeztem is.
A baseballpályán voltam, a fiam meccsén edzősködtem.
A vége után hívtak fel.
Ha Manhattan központját említették,
vagy olyan nevezetességet, mint a Carnegie étterem,
nekem azonnal indulnom kellett.
Át is kellett volna öltöznöm, de nem tettem.
Rövidnadrágban és pólóban mentem oda.
A bűntény az épület
legfelső emeletén történt, nem az étteremben.
Az eset az ötödik emeleten történt.
Beszéltünk a gondnokkal, a szomszédokkal.
Próbáltunk az emberektől információt gyűjteni az elkövetőkről.
A földszinti étterem együttműködő volt.
Jennifer Stahlt sikerült azonosítanunk.
Az ő lakásában történt.
Emlékszem, hogy az épület ajtajában állva
megláttam a lépcsőn egy fickót, aki ott fényképezgetett.
A nevét nem tudtam mindenkinek,
de ismertem az összes helyszínelőt.
Régi motorosként arra gondoltam:
„Nem látom a helyszínelők autóját. Ki lehet ez a fotós?”
Emlékszem, azt kérdeztem tőle: „Maga kicsoda?
Mit keres a tetthelyemen?
Helyszínelő?” Mire ő: „Nem.” „Akkor mégis ki maga?”
„A rendőrfőnök fotósa vagyok.”
Elmondom, mit válaszoltam. Kisípolhatják.
„Leszarom, ki maga. Húzzon a picsába a tetthelyemről!”
Parrino nem seggnyaló.
Egy ilyen ügyre mindenki kíváncsi, de ha a tetthely a te felelősséged,
mindegy, ki a főnök, nem engedheted be oda.
Felmentünk a lakásba, ahol a padlón
két holttest feküdt arccal lefelé.
A kezük a hátuk mögött ragasztószalaggal összekötve.
Főbe lőtték őket.
Nem történt betörés.
Az ajtók sértetlenek voltak.
Ez adott némi támpontot.
Barbara Butcher olyan volt, mintha a nyomozótársunk lett volna,
aki még nálunk is többet tud.
Haláleseteket vizsgáló orvosszakértő nyomozó voltam,
a New York-i orvosszakértői hivatal munkatársa.
A helyszínen kellett megvizsgálnunk a holttesteket.
Együttműködünk a rendőrséggel. A helyszín az övék,
a holttest az enyém.
KONYHA - FÜRDŐSZOBA - HANGSTÚDIÓ - NAPPALI
Négy embert felsorakoztattak, azután fejbe lőtték őket.
LÉPCSŐFORDULÓ - SZÁMÍTÓGÉPTEREM
Egy, kettő, három, négy.
A nappali padlóján pedig téglalap alakban vér volt.
És vérfoltok mindenütt,
ahol a mentőorvosok két embert félrehúztak.
Lefényképeztem a sebeket, és hogy hogyan kötözték meg őket.
A kezek hátrakötve, a bokák összekötve, ilyesmik.
Az egyik nyomozó azt mondta:
„Megmutatom, hogy hol lőhettek először az első áldozatra.”
Jennifer Stahl volt az.
Valaki azt mondta, hogy az övé volt a lakás,
és hogy elvitték, mert még volt pulzusa.
Bár a testét elszállították, nekem bizonyítékot kellett gyűjtenem,
meg kellett értenem, mi történt az adott személlyel,
ha az illető válságos állapotba került.
Aztán visszamentünk a lakásban lévő kis hangstúdióba.
Csodás kis kreatív helyiség volt. Én is szeretnék egy ilyesmit.
ITT LŐTTÉK LE JENNIFER STAHLT
És…
Szomorúság lett úrrá rajtam.
Vért látni abban a kis…
Abban az édes kis stúdióban. Nem volt jó érzés.
Azon igyekszel, hogy ne ragadjanak el az érzelmeid.
Egyszerűen bumm! El kell fojtani őket.
Elnyomni őket a francba, és végezni a dolgunkat.
Emlékszem, ahogy besétáltam a lakásba.
Világossá vált, hogy itt üzleteltek valamivel.
Nem a sarki drogdílernél öt dollárért kapható,
oregánóval felütött fűvel kereskedett.
Kiváló minőségű marihuánát árult.
Megállapítottuk, hogy drog és pénz is tűnt el.
Egy balul sikerült rablásnak hittük.
De öt megkötözött ember, négyen a padlón…
Ez szokatlan, főleg a központban.
Ott nem történik ilyesmi.
Mindannyiukat fejbe lőtték. Hátulról. Kivégzésszerűen.
Lehet személyes ügy vagy családon belüli erőszak.
Jennifernek gondja akadhatott a fiújával vagy valaki mással.
Az, hogy Jennifer Stahl füvet árult, nem volt lényeges számunkra,
pedig a fű akkor még illegális volt.
Fontosabb volt, hogy öt embert lelőttek.
A média az elejétől tudósított mindenről. Már aznap este kiszimatolták.
22:00 2 ÓRÁVAL A GYILKOSSÁGOK UTÁN
A nyomozók és a helyszínelők nyomokat keresnek
órákkal azután, hogy két férfit és egy nőt megöltek,
egy férfi és egy nő pedig kórházba került.
Egy barátom felhívott azzal, hogy kapcsoljam be a tévét.
„Láttad a híreket? Lövöldözés volt Jennél.”
Megszakították a tévéműsorokat.
Mészárlás történt a Carnegie étterem fölött.
…kivégzésszerű lövöldözés az épületben. Megkötözték őket, és betömték a szájukat.
Eltörte az ujját. Megműtötték.
Láttam a kezén a gipszet, és tudtam, hogy Jen az.
Tudtam, hogy ő az.
A média hatására több embert mozgósítottak. Ez segített.
VÁROSKÖZPONT, ÉSZAKI RENDŐRŐRS
A rendőrség hatáskörileg Manhattanben északi és déli részre van osztva.
A választóvonal az 59. utca.
59. UTCA
Innen délre minden a déli hatáskörbe tartozik,
a két folyó között, egészen a Battery parkig.
Minden városrésznek több körzete,
és mindegyiknek saját nyomozócsoportja van.
A gyilkossági csoportok támogatást nyújtanak,
ha gyilkosság történik valamelyik körzetben.
NEW YORK-I RENDŐRSÉG
Az ügyet a városközpont északi rendőrőrsére bízták.
Ami a déli gyilkossági csoport területe.
Minél több embered van, annál több információhoz jutsz.
Szükség volt az északi csoport embereire is.
Áthívtak, hogy segítsünk nekik.
Mi sosem hívnánk őket segítségül.
Csak „Manhattan Softnak”, puhányoknak hívtuk őket.
Az északi zsaruk keményebbek.
Állandó versengés folyt.
A délieknél dolgozva megváltozott a véleményem.
Délen használnod kell a fejed és a nyomozói tudásodat,
mert a legtöbb gyilkosságot egymásnak idegen emberek követik el.
Számos elkövető New Jersey-i, brooklyni és queensi.
Bárhonnan jöhetnek.
Voltak a helyszínen olyan szemtanúk, akik láttak egy piros autót elhajtani.
Közel az étteremhez.
Ezen információk összevetve a többivel
vagy beleillenek a nyomozati mintába,
vagy kizárásra kerülnek, de érdemes mindent megvizsgálni.
Oda kell figyelnünk, hogy minél több dolgot kiderítsünk.
Azonosítottuk Jennifer Stahl-t. Az ő lakása volt.
Aztán azonosítanunk kellett az összes áldozatot.
Az azonosítás az elsődleges, az események felderítése másodlagos.
Viktimológiát alkalmazol. Utánanézel a hátterüknek.
Volt egy adatbázisunk a bandákról. Abban is kerestük őket.
Megkérdeztük a kábszerellenes ügyosztályt, hogy ismerik-e őket.
Becenevek, telefonszámok, ilyesmi.
Az elhunyt áldozatok Stephen King és Charles Helliwell voltak.
Jennifer nem élte túl.
Valószínűleg néhány órával később hunyt el.
Fejlövést kapott.
A másik kettő pedig, valami isteni csoda révén,
a fejlövés ellenére életben maradt.
Úgy érzem, mintha valaki vigyázott volna rám.
Hogy anyám mellettem volt, vagy ilyesmi.
TÚLÉLŐ
Az egyik vállamon Isten ült, a másikon anyám.
Mert…
Igen, majdnem meghaltam.
A jobb oldalon lőttek meg,
a fülem mögött, a hajvonalam mentén.
A lövedék a nyakszirtcsontom fölött távozott.
Alapvetően a koponya görbületét követte, úgy jött ki.
Ami nagyon szerencsés dolog,
mert ha behatol, akkor valószínűleg nem lennék itt.
Nem mozdultam a földről, mert fogalmam sem volt…
Egy nagy vértócsában feküdtem.
Nem tudtam, hogy mélyebbre kerül-e…
Ha a golyó még bennem van, mélyebbre kerül-e…
Vagy meghalok. Nem tudtam.
Úgyhogy ott maradtam egy helyben.
Amikor azt gondoltam, elmentek,
kiszabadítottam a ragasztószalaggal megkötözött kezem,
elővettem a mobilomat, és hívtam a 911-et.
Aztán telefonálgattam.
Nem is tudom. Csak el akartam búcsúzni a barátaimtól.
Próbáltunk a két túlélőből
tanúvallomást kicsikarni.
A nyomozók egyből ott voltak, mikor a kórházba értem.
Elmondtam, amit tudtam.
Mármint amit láttam.
Kiderült, hogy az áldozatok mind színházi emberek, művészek.
Megtudtam, hogy az egyik túlélő az egyik áldozat menyasszonya volt.
JEGYESEK
Elmondtam, hogy besétáltam, Jen bemutatott egy párnak,
Rosemondnak és Treynek, akik St. John szigetéről jöttek.
Mind ott üldögéltek, borozgattak. Hívott, hogy csatlakozzak. Úgy is lett.
Csak azért mentem, hogy levágjam a haját, meg fűért.
Fodrász vagyok, csereüzlet volt.
Úgy 15 perccel az érkezésem után valaki csengetett az ajtónál.
Szinte villanásszerűen két ember viharzott be,
de a méretükből látszódott, hogy…
Az egyik magasabb volt, jóképűbb a másiknál.
Sosem láttam őket.
A magasabb előhúzott az övéből egy fegyvert, és azt mondta:
„Mindenki a földre! Kezeket hátra!”
Tettem, amit mondtak, és…
Gondoltam, így talán nem durvul el a helyzet, de…
Az egyikük átvitte Jennifert a másik helyiségbe.
Emlékszem Jennifer szavaira:
„Vigyetek bármit, csak ne bántsátok a barátaimat!”
Ekkor hallottam eldördülni az első lövést.
Gondolom, akkor ölte meg.
Mert utána már nem hallottam Jennifer hangját.
Azt hiszem, hogy…
Akkor már tudtam,
hogy ennyi volt.
Úgy gondoltam, hogy…
Hogy ebből már nem lesz kiút.
Ha New Yorkban haláleset történik, a hozzátartozókat személyesen értesítik.
Az éjszaka közepén kell bekopogtatnod az ajtajukon,
vagy fényes nappal, és elmondani, hogy egy családtagjuk elhunyt.
Ez a legnehezebb.
Nehezen jönnek a szavak,
melyekkel elmondjuk, hogy a szerettüket meggyilkolták.
Hogy „milyen tragikusan” és „értelmetlenül”, és…
Van ennek egy másik vetülete is.
Velem az a helyzet, hogy…
Érzed a másik fájdalmát, mikor meghallja a hírt.
Szóval ez…
Igen. Nem könnyű.
- Május 11-én tudtuk meg. - Tizenegyedikén.
A szüleim Cape Codon voltak. Egy rendőr érkezett a házukhoz.
Anyám a virágait öntözte fürdőköpenyben, és két…
Ez reggel hatkor volt.
Két rendőr sétált a felhajtón. Megkérdezték: „Ön Karen Helliwell?”
- Azt mondta, megállt benne az ütő. - A szívében. Igen.
Azt kérdezték: „Itt van a férje?”
Ott volt. Leültették őket, és elmondták nekik, hogy Trey meghalt.
- Igen. - Az életünk aznap örökre megváltozott.
Két napra rá lett volna a születésnapja. Virágzott az orgona.
Imádta az orgonát.
Orgonavirágzáskor született és halt meg.
A virágzás csúcsán.
Tudtuk, hogy Trey New Yorkba jön
egy unokatestvér esküvőjére, és Rosemond családjával találkozni.
Jennifer Stahl Carnegie étterem fölötti lakásában szálltak meg.
- Igen. - Így kerültek oda.
A szívem szakad meg értük.
Rosemond eljött Jent meglátogatni.
Annyira szomorú ez az egész! Trey nem is igazán ismerte Jent.
Számára csak egy barát barátja volt, akivel együtt lógott.
Tizennyolc ujjlenyomatot rögzítettünk az ügyben,
a lakás belseje és a korlát között.
De nem találtunk töltényhüvelyeket. Ez sokatmondó.
Öt lövés, és nincsenek töltényhüvelyek, Valószínűleg egy revolverről beszélünk.
A csatornába is dobhatták a fegyvert.
Hívtuk a csatornázási műveket, hogy ellenőrizzük.
Az utcai kukákat is átnézték az embereink.
Mindent megtettünk, hogy minél több információhoz jussunk.
A lépcsőházban térfigyelő kamera volt.
Ez aznap este ki is derült.
A felvételen két fekete férfi látható.
A kapucnisnak rasztahaja, a másiknak rövid haja volt.
A több száz gyilkossági ügyben,
amin nyomozói munkám során dolgoztam,
csak egyetlen ügy volt ezen kívül, amiben videó is szerepelt.
Így meglepődtem, amikor megláttam a felvételt.
Mondom: „Hűha! Ez nagyon jó!”
Egyből gyanúsítottként kezeltük őket, akiket meg akarunk találni és kikérdezni.
Az eset 19:30-kor történt.
Megállás nélkül dolgoztunk a helyszínen.
Jennifernek volt üzenetrögzítője. Villogott. Lejátszottuk az üzenetet.
Jennifer barátnője érdeklődött felőle, hogy jól van-e.
Nem hallott róla egy ideje, és kíváncsi volt, merre jár.
A gyilkosságok idején hívtam fel Jennifert.
Az üzenet alapján
ki kellett kérdeznünk a nőt, megtudni, miért aggódik érte.
Miért aggódott, hogy Jennifer nem veszi fel?
MÁSNAP 11:00 15 ÓRÁVAL A GYILKOSSÁGOK UTÁN
Május 11-én reggel
gyilkossági nyomozók sétáltak be a házamba.
Mintha a New York rendőreiből léptek volna ki.
És Jennifer drogügyleteiről kérdezgettek.
Elmondtam, hogy a lakása találkozóhely volt.
Itt lógtak együtt a barátok, cigiztek, beszélgettek.
Olyanok voltak, akiket ugyan futólag ismertél,
de nem feltétlenül lettetek barátok.
Jennifer füvet árult, hogy finanszírozni tudja a karrierjét.
Megtudtuk, hogy szerepelt a Dirty Dancingben.
De a zene akkoriban jobban érdekelte,
mint a tánc és a színészkedés.
„A FÜVES NŐ (GYÚJTS RÁ EGY SPANGLIRA)”
A hangstúdiójában értékesítette a füvet.
Szeretett a barátaival együtt hangfelvételt készíteni.
A lakásába ki-be járó emberek
mind Jennifer barátai voltak.
Szinte átjáróházzá vált a lakás.
Szerintem ez néha számára is kaotikus, nehezen kezelhető lett.
Állandóan csengettek.
Néha egy-egy barátja segített ki- és beengedni az embereket.
Stephen ott dolgozott aznap este, és kinyitotta helyette az ajtót.
A barátainak és azoknak adott el füvet, akiket a munkája révén ismert.
Híres embereknek is árult.
Tévéműsorok szereplőinek, meg hasonlók.
Jól megválogatta az ügyfélkörét.
Csak ismerősöknek árult.
Ha csak hivatkoztál valakire,
szerintem nem engedett be a lakásába. Nagyon óvatos volt.
Nekünk, a barátainak nagyon nehéz volt.
Ha akartak valamit Jentől,
ő odaadta volna nekik.
Semmi okuk nem volt lelőni öt embert.
Találkoztam Jennel pár nappal azelőtt, hogy megölték,
és nagyon feldúlt volt.
Jennifer akkortájt konfliktusa volt a barátjával.
Épp távozni akart, amikor a férfi a keze után kapott,
és Jennifer ujja eltört.
Az egyik gyanúsított hosszú rasztahajú fekete férfi volt.
Biztos voltam benne, hogy a pasija ölte meg,
mert illett rá a személyleírás.
Barbarától megtudtuk Jennifer Stahl fiújának a nevét,
és aztán ki is hallgattuk.
Párkapcsolati gondjaik lehettek.
Meg kellett győződnünk róla, hogy nincs köze a gyilkosságokhoz.
Nem hittem, hogy a pasija tette. Szerintem nem hasonlított a férfire.
Ahányszor találkoztunk, mindig kedves volt,
és nem hiszem, hogy képes lenne ilyesmire.
VÁROSKÖZPONT, DÉLI RENDŐRŐRS
Kikérdeztük Jennifer Stahl barátját,
de a vallomása alapján kizártuk a gyanúsítottak közül.
Elmondta merre járt, és mit csinált.
Tudtuk, hogy nem ő az elkövető.
Amikor felhívott, azt mondta, ügyvédre van szüksége.
„Mindenki azt hitte, hogy én tettem.”
Elmondtam neki, hogy én is azt hittem.
Erre azt kérdezte: „Hogy hihetted, hogy én voltam?
Szerettem őt!”
Mire én: „De hát veszekedtetek.
Eltört az ujja,
és egy hosszú rasztahajú férfi távozott a tetthelyről.
Kire gondolhattam volna?”
Ő meg: „Miből gondoltad, hogy bántanám?”
Bocsánatot kértem tőle.
BELLEVUE KÓRHÁZ
Miután kiengedtek a kórházból,
a nyomozók azt mondták, hogy Rosemond még sokáig bent marad,
és hogy a golyó az állkapcsába szorult.
Nem ismertük egymást,
de mindketten áldozatai lettünk a körülmények szörnyű alakulásának.
Csak éppen ő sokkal inkább, mint én, hiszen elvesztette a…
Elvesztette a másik felét…
Elképzelni sem tudom.
Ügyészként
minél több információt minél gyorsabban kell beszereznem,
szem előtt tartva azonban, hogy mennyire traumatikus élmény
beszámolni olyasmiről, amit inkább igyekeznének elfelejteni.
Emlékszem, két nappal később beszéltem Rosemonddal.
Elmondta, hogy a lövések hangját egyre közelebbről és közelebbről hallotta,
amíg végül ő következett a sorban.
Hallotta a lövést, ami kioltotta a vőlegénye, Charles Helliwell életét.
Döbbenetes lehet ott feküdni, miközben lőnek,
tudván, hogy te leszel a következő.
Még ha ez is az utolsó dolog az életében, meg akart fordulni, látni a gyilkosát.
Megmozdult, és elfordította a fejét
a lövés előtti utolsó pillanatban.
Valószínűleg ez mentette meg az életét.
Rosemond szerint, mikor csengettek, Stephen King szólt a kaputelefonba.
Hallotta, hogy Stephen King azt mondja Jennifernek: „Sean az.”
Mire Jennifer: „Jó. Engedd be!”
És máris volt egy nevünk. Sean.
Vezetéknév nélkül,
de legalább az egyik fickó keresztnevét már tudtuk.
2001. MÁJUS 12. KÉT NAPPAL A GYILKOSSÁGOK UTÁN
Két fő nyomunk volt.
Egyrészt volt egy keresztnevünk, Sean,
másrészt ott volt a videófelvétel.
Ezek alapján kellett elindulnunk.
Tudom, hogy sok ujjlenyomatot levettünk,
de nem tudtuk, használhatóak-e, vezetnek-e bárhová,
vagy csak a rendőrfőnök fotósáéi voltak.
Kihallgatták Jennifer vásárlóit, barátait.
Próbáltak minden nyomot megvizsgálni, összefüggéseket találni.
Bárki ismerhette őket, vagy a Sean nevű fickót.
Amikor láttam a videót, nem ismertem fel Seant.
Fogalmam sem volt, ki lehet.
A lakás és a tetthely átvizsgálása
és a törvényszéki bizonyítékgyűjtés után
az ember visszamegy nyomokat keresni.
Nyomszakilag irreleváns dolgokat, papírfecniket, fotókat, ilyesmit.
Találtunk egy önéletrajzot, ami egy bizonyos Sean irányába terelt.
A jelek szerint színpadépítő volt
a George Clinton és a Parliament-Funkadelic banda mellett.
Jen mindig megpróbálta teremtő célzattal összehozni az embereket.
Ideje nagy részében ezzel foglalkozott.
Elmentek a Sean Salley önéletrajzában szereplő címre,
de már nem lakott ott. Elköltözött onnan.
Seanra koncentráltunk,
és számos New Jersey-i címet kaptunk.
A nyomozók felkeresték szinte az összes embert,
aki csak ismerte.
Egyikük a Carnegie étterem videóját megnézve
felismerte Sean Salley-t.
Lényeges, hogy ismerték a másik személyt, akit azonosítani próbáltunk.
Tudták, hogy Dre a beceneve.
Elkezdtek nyomozni utána.
Mindenkihez bekopogtunk, embereket kérdeztünk ki.
És eljutottunk… Úgy emlékszem, a barátnője otthonához.
Ismert egy Dre nevű férfit,
mégpedig a barátját/élettársát, Andrét.
Andre nem volt ott.
Csak nálam volt névjegykártya. Talán ezért hagytuk ott az enyémet.
2001. MÁJUS 20. TÍZ NAPPAL A GYILKOSSÁGOK UTÁN
Vasárnap reggel, 20-án…
Kaptunk egy telefonhívást az irodában.
Andre volt az,
és hajlandó volt beszélni velünk.
Andre Smith ironikus módon egy piros kocsival érkezett,
amire illett egy szemtanú leírása a kocsiról, amit elhajtani látott
a gyilkosság helyszínének közvetlen közelében.
Amikor Andre Smith bejött,
megkérdeztük, hogy adna-e ujjlenyomatot.
Beleegyezett, így le is vettük tőle.
Csak feltételezni tudom, hogy azt hitte, elég ravasz hozzá,
hogy kontrolláljon minket, és ne essen csapdába, míg együttműködést színlel.
Gondolom, ez volt a célja.
A két kihallgatótiszt sokáig beszélgetett vele.
Rangidős feletteseinkről beszélünk.
Órákig beszélgettek vele.
És amikor nem jutottak előrébb,
jött a következő csapat. Friss, kipihent emberek.
Mintha végtelen számú beugró ember állna rendelkezésedre,
amíg egyikük rá nem jön az összefüggésre, amivel majd továbbléphetünk.
Billy és Tommy Bidell mentek be beszélgetni vele.
Tagadta, hogy Manhattanben vagy a helyszínen járt volna,
és tagadta, hogy ismerné Sean Salley-t.
Mutattam neki állóképeket a biztonsági kamera felvételéből.
És ott van Andre Smith arca, számára is jól láthatóan.
Ő meg: „Nem.” Tagadta.
Mintha csak…
Hogy is volt az a Shaggy-dal? „Nem én voltam.”
Remekül tagadott, de közben folyamatosan beszélt.
És ugye mindig…
A detektívek mindig viccelődnek a tagadás szintjeivel.
„Nem tudom, miről beszél. Nem voltam ott.”
„Tudom, miről beszél. Nem voltam ott.”
„Ott voltam, de nem én tettem.”
Míg végül: „Ott voltam, és én tettem.”
Szóval végigjárattuk vele a tagadás ezen szintjeit,
aztán eljött a pillanat,
amikor az ujjlenyomatát össze tudtuk vetni a ragasztószalagon lévő ujjlenyomatokkal.
Ez rendkívül lényeges,
mert addig csak sejtettük, hogy a helyszínen járt.
Erősen éreztük, hogy bűnös,
de nem volt tárgyi bizonyítékunk arra, hogy a helyszínen járt volna,
pedig hatalmas önbizalmat tud adni a kihallgatást végzőknek,
ha tudják, jó helyen kopogtatnak.
Ezért most talán kissé erősebben üthetik a vasat,
hiszen tudják, hogy Andre ott járt,
így nem olyan kérdést feszegetnek, amire ők sem tudják a választ.
Órákat töltöttünk odabent.
Többféle módszert is bevetettünk, de Andre rendíthetetlen volt.
Nem lehetett megtörni.
Tulajdonképpen hat nyomozó is elmondta neki,
hogy lebukott, de ő még mindig kurvára tagadott mindent.
Tom Bidell-lel próbáltunk egy új stratégiát kieszelni.
Ekkor jött be Irma.
Azt kérdezte: „Bemehetek beszélni vele,
miközben eszik?”
Mondom: „Nyugodtan, Irma! Menj csak be!” Hadd lásson egy új arcot!
Kész voltam bármire, ami változást eredményezhet.
„Engedjetek be egy nőt! Hátha meg tudja puhítani.”
Nem ismertem Andre Smitht.
Nem tudom, kit hallgatok ki, míg le nem ülök az illetővel.
Utána többé-kevésbé belelátok. Látom, miféle ember,
mitől pöccen be.
Mondom: „Emlékeztetsz a tesómra, Rubenre.”
Kicsit tényleg emlékeztetett rá.
Szeretek közvetlen hangot megütni az elkövetőkkel,
mielőtt rátérek a kihallgatásra.
Nekem ez működik,
ellazulnak a társaságomban.
De volt olyan elítélt,
aki azt mondta: „Rivera mosolygott, azután hátba szúrt.”
Irma képes belelátni a gyanúsított elméjébe,
és tudja, hogyan kapcsolódjon hozzá,
hogy aztán kiszedje belőle a szükséges válaszokat.
Nem érdekel, hogy 5000 dolláros öltönyt viselsz,
vagy pedig hajléktalan vagy melegítőben és koszos edzőcipőben.
Nekem ez nem számít. Tisztelettel bánok mindenkivel.
Minden rossz emberben
mindentől függetlenül van valami jó is.
Ezt a jó oldalát kell megtalálni, amikor kihallgatod.
„Hogy nőttél fel?” „Én is pont úgy.”
Gyerekként nem voltak játékaim. Néha nem is karácsonyoztunk.
Vagy nem is ettünk.
Lakótelepen nőttem fel, szóval együttérzek velük.
Andre Smith nagyon udvarias volt.
Halk szavú.
Elmondta, hogy van egy gyereke.
„Egy kisbaba?” Tudtam, hogy ettől megenyhül.
Ezt kihasználtam.
Hirtelen változást észleltem a hangjában.
Felemelte a fejét.
Figyelt. Hallgatta Irmát.
Láthatóan még a szeme is felragyogott.
Irma rátapintott valamire.
Azt mondta, azért tette, mert pelenka kellett a gyerekének.
Akkor már úgy véltem, készen áll.
Szóltam, hogy a kollégáim visszajönnek. „Jó srácok, a barátaim.
Beszélhetsz velük. Bízhatsz bennük.”
Irma jelzett nekünk.
Meg kellett fordulnom. Félbeszakítottam Tommy Bidellt,
aki épp valami kibaszott süteményt evett és kakaót ivott. Ilyeneket vacsorázott.
Mondom: „Hé, töki! Gyerünk!
Hagyd a sütit, és menjünk be!
Változott a fickó viselkedése. Csapjunk le rá!”
Csapatkihallgatás volt a javából!
Irma személyes kapcsolatot teremtett vele, megpuhította Andrét.
Az volt a fordulópont,
amikor véget ért a tagadás, és a fickó készen állt rá, hogy csicseregjen.
Bólogatott a kérdéseimre.
Sikerült szóra bírnunk.
Elmondta, hogy egy közös barátjuk révén ismerte meg Sean Salley-t Newarkban.
Sean Salley panaszkodott, hogy rossz sora van, hogy nincs pénze,
és beszélt neki egy manhattani dílerlakás kirablásának tervéről.
Végezetül pedig Andre Smith a gyilkosságokról is beszámolt.
Csak füvet és pénzt akart rabolni.
Azt mondta: „Mondtam a lánynak,
aki könyörgött, hogy ne bántsam őket,
hogy én nem azért jöttem ide.”
Összepakoltatta vele a pénzt és a füvet.
Aztán látta, hogy Salley kint nem tud mindenkit megkötözni.
A lányt Salley-re bízta, és kiment, hogy elkezdje megkötözni a többieket,
amikor állítása szerint Salley elkezdett halomra lőni mindenkit.
Miután megvolt Andre Smith írásos vallomása,
szóltak, hogy a rendőrfőnök zokon vette…
RENDŐRFŐNÖK
…hogy kicsit helyretettem a fotósát.
Meg azon is, hogy rövidnadrágban és pólóban mentem a helyszínre.
Pár nap elteltével
el is vette tőlem az ügyet.
Áthelyeztek a harlemi 25-ös körzetbe,
25-ÖS SZÁMÚ RENDŐRŐRS, KELET-HARLEM
az ottani nyomozókhoz.
Irma azt mondta, írjam fel a főnök nevét egy papírra,
tegyem a cipőmbe,
és tapossak rajta tíz napon át, akkor minden rendbe jön.
Az apai nagyanyámtól tanultam. Santería-hívő volt.
Nagyon hitt ebben.
Azt mondta, ha valaki árt neked,
fogj egy papírfecnit, írd rá a nevét…
Tudom, mind ezt fogjátok csinálni.
Beteszed a nevét a cipődbe, és taposol rajta.
Közben azt mondogatod, hogy az illető tűnjön el az utadból.
Nehéz hátrahagyni egy ügyet, mert kötődsz hozzá.
De nem befolyásolhattam, nem igazíthattam el a nyomozókat,
aláásva az új főnököt.
Már valaki másé volt a felelősség.
Felhívhat az illető, és kérhet tanácsot,
én viszont nem hívhatom fel őt a tanácsaimmal.
Persze ő is nehéz helyzetben volt,
hisz tudta, hogy a rendőrfőnök neheztel rám.
Nem is akart beszélni velem,
nehogy ő is pórul járjon.
Ezért…
Igyekeztem teljesen távol tartani magam az ügytől.
A médiában sem igazán követtem nyomon.
2001. MÁJUS 23. TIZENHÁROM NAPPAL A GYILKOSSÁGOK UTÁN
Három embert megöltek, és még kettőt megkíséreltek kivégezni 2800 dollárért.
A New York-i rendőrség őrizetbe vette Mr. Andre Smitht.
A szörnyű bűncselekmények másik gyanúsítottját,
Sean Salley-t a nyomozók már azonosították.
Tévedés ne essék, a New York-i rendőrség
nem nyugszik, amíg a bűntársához hasonlóan
őt is őrizetbe nem veszi.
Azt tanácsolom, kövesse ő is Andre Smith példáját,
és adja fel magát a legközelebbi rendőrőrsön.
Andre Smith azt mondta, Sean Salley-vel együtt hagyta el a lakást,
visszament vele Newarkba, és akkor látta őt utoljára.
Tovább kellett keresnünk Sean Salley-t.
Kellett a száma, a híváslistája, és be kellett mérnünk a mobilját.
Mentünk a cellainformációk után.
Megállt Louisianában.
New Orleansban
egy egész csapatnyi nyomozó állt a rendelkezésünkre.
Úgy tűnt, Salley egy lépéssel előttünk jár.
Továbbra is igyekeztünk
információt szerezni a telefonjáról, de megszabadult tőle.
Már nem volt mit követnünk.
Még dolgoztunk az ügyön, de közben eltelt legalább két hónap,
és a nyomok kihűltek.
Kértük, hogy kerüljön be az egyik nézett tévéműsorba.
Július 14-én a tévé
be is számolt Sean Salley gyilkossági ügyéről,
hátha az nyomra vezeti a rendőrséget.
Országos tévéműsor.
Óriási lefedettséggel bír. Tájékoztattuk az amerikai lakosságot.
Isten áldja Amerikát! Csak ennyit mondok,
mert 20 perccel az adás után
az emberek telefonálni kezdtek.
Valaki Floridában felismerte őt, és értesített minket.
Úgy gondolták, Miamiban tartózkodik. Egy hajléktalanszállón.
Azonnal értesítettük Miamit.
„El kell kapnotok ezt a fickót.”
Egy miami nyomozó kihallgatta a hajléktalanszállón tartózkodókat.
MIAMI BELVÁROSA
Sean Salley betoppant az előtérbe, majd futásnak eredt.
A kutyák kiszagolták, és az egyik kertben sarokba szorították.
Egy miami K9-es rendőrtiszt fogta el.
A bal alkarján kutyaharapás érte,
de a helyszínen ellátták, és már őrizetben van.
Háromrendbeli, előre megfontolt emberöléssel vádoljuk,
és a letartóztatás során tanúsított ellenállással.
Amíg el nem kapták, bármilyen zajt is hallottam,
nem tudtam tőle aludni éjszakánként. Azt hittem, valaki be akar jönni.
Miután mindketten megvoltak,
megkönnyebbültem.
A CARNEGIE ÉTTERMI MÉSZÁRLÁS SZÖKEVÉNYÉT ELFOGTÁK!
A manhattani nyomozók főnöke…
MIAMI-DADE-I RENDŐRKAPITÁNYSÁG
…utasított, hogy menjek Floridába, és hallgassam ki Sean Salley-t.
Úgy érzem, a körözött bűnözők néha megkönnyebbülnek, mikor elfogják őket.
Rajta is ezt láttam, miután elkapták.
Kikérdeztem a történtekről, ő pedig simán kitálalt.
Szóban és írásban is vallomást tett.
Beismerte Jennifer meggyilkolását,
bár azt állította, a fegyver véletlenül sült el.
Minden másért pedig Andre Smitht okolta.
A nappaliban lévőket állítólag ő ölte meg.
De beismerte, hogy ő is meghúzta a ravaszt,
és bár lehet, hogy véletlenül ölte meg Jennifer Stahl-t,
ez komoly jelentőséggel bírt, méghozzá azért,
mert emberölés bűntettének vádja esetén nem számít,
hogy szándékosan vagy véletlenül követték-e el.
Sőt, még az sem számít, hogy azért halt-e meg az illető,
mert te lőtted le, vagy azért, mert a társad.
Ha emberöléshez köthető rablásban veszel részt,
törvényileg ugyanakkora a felelősséged,
mint annak, aki meghúzta a ravaszt.
A VÁD: SZÁNDÉKOS EMBERÖLÉS
Phillip King a második sorban ült a tárgyalóteremben.
Először került szemtől szembe Sean Salley-vel,
akit a fia, Stephen meggyilkolásával vádolnak.
Azt mondogattam magamnak: „Nyugi!”
STEPHEN KING ÉDESAPJA
„Ne ugorj át a korláton! Ne ess neki!”
Láttam, hogy mit élt át az az ember.
Remélem, az én kapcsolatom is ilyen a fiammal. Elcsuklik a hangom.
Tudom, hogy így van, és apámmal is ilyen volt.
Sok volt a dolgunk. Készültünk a tárgyalásra.
Számunkra mindez jóval korábban történt, de az áldozatok szülei, testvérei számára
mintha tegnap történt volna.
2001. SZEPTEMBER 3 HÉTTEL A TÁRGYALÁS ELŐTT
Kedd volt.
A gyerekeimmel voltam, éppen iskolába vittem őket,
amikor hallottam, hogy egy repülő a World Trade Centerbe csapódott.
Farmer és póló volt rajtam.
A Carnegie-ügynél bajba kerültem az öltözékem miatt,
ezért hazamentem az öltönyömért, ami úgy húszperces késedelmet okozott.
A második gép becsapódását a lakásomban hallottam.
Igaz volt a hír. Rettegést emlegettek, és volt is alapja.
Mindenki be volt szarva, kurvára meg volt rémülve.
Mindenkin ez volt látható.
Hihetetlen, ami történt.
Amikor az egész ledőlt… Soha nem felejtjük el.
Elvesztettem néhány jóbarátomat.
Elég nehéz erről beszélni.
Túléltem szeptember 11-ét.
Ha nincs az a húsz percig tartó átöltözés, egész máshol lettem volna akkor,
és talán másképp végződött volna.
Mindig is úgy véltem, hogy számomra a „kötelező öltönyviselés
kontra utcai viselet” volt az a lecke, ami megmentette az életemet.
Isten nyugosztalja akik meghaltak aznap,
de az az esemény később is követelt áldozatokat.
20 évvel később szeptember 11-hez köthető rákot diagnosztizáltak nálam.
Mondhatni, a terroristák hatékonyabbak voltak, mint gondolták.
Szeptember 11-e sok munkát adott nekem.
Az iroda a feje tetejére állt.
Az az esemény gyökeresen megváltoztatta az életem.
A munkámat, a magánéletemet, mindent.
Mindannyiunkat érintett. Mindannyian ott voltunk aznap,
és szükségesnek éreztük,
hogy támogassuk és segítsük egymást.
És így is tettünk.
Azután újra a munkára összpontosítottunk, és tettük a dolgunkat. Folyamatosan.
2002. MÁJUS 1 ÉVVEL A GYILKOSSÁGOK UTÁN
CARNEGIE ÉTTEREM
RENDŐRSÉG BELÉPNI TILOS
A tárgyalás majdnem pont egy évvel a gyilkosságok után volt.
Különleges tárgyalás volt,
amilyet még sosem láttam azelőtt.
Mindkettőjük ügyét egyszerre tárgyalták.
Két esküdtszék és két vádlott volt a tárgyalóteremben.
Ennek a szervezésnek az volt az előnye,
hogy a túlélő áldozatoknak nem kellett kétszer megjelenniük,
és két különböző tárgyaláson újra átélni az eseményeket.
Egyszer is elég megrázó.
Nem szeretek középpontban lenni. Mégis ott ültem a tanúk padján.
BÜNTETŐBÍRÓSÁG
A barátomra, Francescára koncentráltam, aki ott ült,
miután elkísért.
Ez egy kicsit megnyugtatott.
A tárgyalás hetekig tartott.
Rengeteg tanú volt.
Meg akartam érteni, mi történt Jennel
és a barátaival, akiket annyira szeretett.
A tetthelyen készült fotók látványa megviselt.
Az egyik elkövető azt mondta:
„Fegyverrel sakkban tartottam Jennifert,
és közben a félelemtől remegett a kezem.
Csak ki akartam jutni onnan, de a pisztoly véletlenül elsült.”
Dehogy véletlenül!
Ezt onnan tudjuk, hogy Jennifer fejsérülését
a lövedék közvetlen közelről okozta.
Szóval ne mondd, hogy remegtél meg reszkettél, és baleset történt!
Nem. Szándékosan odatartottad, és aztán elsütötted a fegyvert.
A bizonyíték nem hazudik.
Az emberek igen.
Rengeteget.
CARNEGIE ÉTTEREM MINDKETTŐ BŰNÖS
EGYENKÉNT 120 ÉVET KAPTAK
A BÍRÓ NEM KÍMÉLTE A GYILKOSOKAT
Amikor hallottuk az ítéletet,
megkönnyebbültem, és ugyebár némi büszkeséget is éreztem.
Nagyon örültem, mert rengeteg erőfeszítésbe telt,
és az elhunytak miatt is így kellett lennie,
valamint az életben maradt Rosemond és Anthony,
és mindannyiuk rokonai miatt is.
Végre valamennyire lezárhatták ezt a dolgot magukban.
Sokkal jobban ment alvás.
„Megkaptátok! Soha többé nem szívtok szabad levegőt.”
Hogy volt-e örömujjongás? Nem.
Egy nagyon csendes pillanat volt,
amikor az emberek csak…
Ölelkeztek és zokogtak.
- Elfogadták, hiszen… - Igen.
Győzött az igazság.
BARÁTI KÖR
Jen halála sokunkat megérintett, pedig nem is ismertük egymást.
VAD JEN
De később ez az eset összekötött minket.
A tragédia után minden évben
megünnepeltük Jen életét a születésnapján.
Jen emléknapja.
Olyan jólelkű volt!
Tényleg az volt.
Irma felhívott, mesélt az ítéletről.
Örültem, hogy elítélték az elkövetőket,
de a helyzet az,
hogy ez nem olyan, mint egy kupagyőzelem.
Nem örvendezel, hiszen emberek haltak meg.
Ez egy nagyon fura, megmagyarázhatatlan érzés.
Amikor zsaru lettem, pánikrohamok törtek rám,
és amikor ez először előfordult,
aznap két holttestet is láttam. A halál addig távoli volt számomra.
De végül megtanultam ki- és bekapcsolni az érzelmeimet.
Elképzelek egy kapcsolót a fejemben…
Mint egy villanykapcsoló: „Klikk!”
„Be, ki.” Így tudom kapcsolgatni.
Nem lettem érzéketlen, csak…
Nincs ráhatásom a történésekre, szóval…
Megtanulod átvészelni az adott napot. Napról napra ezzel telik az életem.
Ezek felfoghatatlan gyilkosságok voltak.
Eszembe juttatták az első ügyemet,
amikor megértettem, milyen gonoszak tudnak lenni az emberek.
Az 1997-es Michael McMorrow-ügyről beszélek.
Szörnyen brutális volt!
Túlment minden határon.
Az egyik legmegrázóbb tetthely, amit valaha láttam…
Pedig több ezret láttam már.
A Central Park West 115-höz küldtek minket egy eltűnt személy ügyében.
Jómódúak lakta épület volt.
Egy fiatal lányt és egy fiút találtunk a fürdőkádban,
akik épp egymást fürdették.
Lee Furman kínosan érezhette magát, de közben vérnyomokra figyelt fel.
A lány azt mondta: „Holttest van a tóban.”
„Egy holttest a tóban? Tényleg? Na persze!”
A 44 éves Michael McMorrow holttestét
a New York-i Central Park egyik tavából húzták ki.
Az áldozatot 30-szor megszúrták, felhasították és kibelezték.
Ki akarna bárkit is ilyen brutálisan kivégezni?
Miért?
A feliratot fordította: Botos János