‫באי מנהטן‬
‫ישנם שני צוותי בילוש שחוקרי מקרי רצח:‬
‫מנהטן צפון ומנהטן דרום.‬
‫הם חוקרים את מקרי הרצח‬ ‫הקשים והאכזריים מכולם.‬
‫אלה הסיפורים שלהם.‬
‫- 10 במאי, 2001 -‬
‫- 19:30 -‬
‫כשהתקשרו אליי,‬
‫אמרו לי, "קרנגי דלי. יש לך חמישייה".‬
‫חמישה מקרי רצח.‬
‫כשהגענו לזירה, היו בחוץ המון אנשים.‬
‫המסעדה הייתה מלאה. שוטרי הסיור סגרו אותה.‬
‫רצינו להשאיר את הלקוחות שם כדי לתשאל אותם,‬
‫לנסות למצוא עדים במהירות האפשרית.‬
‫הגעתי לשם וקיבלתי תדריך מהבלשים.‬
‫אז היו בזירה שלושה סבירים ושני הרוגים.‬
‫שלושה אנשים שסביר‬ ‫שיגיעו לחדר המיון, לבית החולים.‬
‫אני לא יכולה לדמיין איך זה לשכב שם,‬
‫לשמוע את היריות ולדעת שאת הבאה בתור.‬
‫אי אפשר לירות בחמישה אנשים בניו יורק.‬
‫יהיה אחריך מצוד.‬
‫ימצאו אותך.‬
‫כל תיק לוקח חתיכה קטנה מהנשמה שלך.‬
‫אפשר לעבוד בעבודה הזאת‬ ‫רק אם זה באמת חשוב לך.‬
‫אתה רוצה לגלות את האמת.‬
‫זה מה שבלשים עושים.‬
‫תמיד אהבתי להציץ מאחורי הווילון.‬
‫מה קרה באמת?‬
‫למשפחה חשוב מאוד לדעת מי רצח את אהובם.‬
‫זאת העבודה שלי.‬
‫בניו יורק, משטרת ניו יורק…‬
‫זה הדבר האמיתי.‬
‫- מחלק רצח:‬ ‫ניו יורק -‬
‫אני מתה על ניו יורק.‬
‫גדלתי באלפבית סיטי, ברחוב 10, בשיכונים.‬
‫ההורים שלי היו נוקשים מאוד.‬
‫הם לא הרשו לי לעשות שום דבר.‬
‫- טיימס סקוור -‬
‫היינו מבריזים מהתיכון‬ ‫והולכים לקולנוע ברחוב 42.‬
‫במשך המון זמן זה היה אזור ממש קשוח.‬
‫היו מופעי פיפ שואו.‬
‫היו פדופילים באולמות המשחקים.‬
‫אבל היה בה צבע, היו בה חיים.‬
‫הייתה בה גם לא מעט‬ ‫עבודה בשבילי, למרבה הצער.‬
‫- משטרת ניו יורק -‬
‫כשהתגייסתי למשטרה בשנות ה-80,‬ ‫הפשיעה הייתה עדיין גבוהה.‬
‫בשנות ה-80 גויסו שוטרים,‬
‫שדי ניקו את הרחובות בשנות ה-90.‬
‫ב-2001, רחוב ברודווי היה באחד מהשיאים שלו.‬
‫האולמות היו עמוסים בכל לילה,‬
‫וקרנגי דלי הייתה עסק משגשג.‬ ‫אנשים חיכו בתור כדי להיכנס.‬
‫זה מקום מואר, מטורף,‬
‫מלא בתיירים שנוקעים‬ ‫את הלסתות על כריכי ענק.‬
‫היא הייתה ממש ליד האולם שלטרמן צילם בו.‬
‫אז אנשים נהרו לשם. זה היה אתר תיירות.‬
‫היה יום חמישי. עבדתי מוקדם, וכבר סיימתי.‬
‫הייתי במגרש.‬ ‫אימנתי את קבוצת הבייסבול של הבן שלי במשחק.‬
‫המשחק בדיוק נגמר כשהתקשרו אליי.‬
‫כשמתחילים להגיד שזה קרה במרכז מנהטן,‬
‫ומתחילים להזכיר מקום מוכר כמו קרנגי דלי,‬
‫אני חייב להגיע לשם בהקדם האפשרי.‬
‫במבט לאחור, הייתי צריך ללבוש חליפה, כנראה.‬
‫הגעתי לשם במכנסיים קצרים וחולצת טריקו.‬
‫הפשע שהתרחש במבנה ההוא‬
‫היה בדירה בקומה העליונה, לא במסעדה.‬
‫הכול קרה בקומה החמישית.‬
‫דיברנו עם מנהל הבניין. דיברנו עם השכנים.‬
‫ביצענו סריקות, ניסינו לברר‬ ‫אם מישהו יוכל להגיד לנו מי הם היו.‬
‫שיתוף הפעולה מהמסעדה למטה…‬
‫זיהינו את ג'ניפר סטוהל.‬
‫זאת הייתה הדירה שלה.‬
‫אני זוכר שעמדתי בכניסה לבניין הדירות,‬
‫וראיתי מישהו יורד במדרגות ומצלם.‬
‫אני לא מכיר את כל יחידת זירות הפשע בשמם,‬
‫אבל חשבתי שאני כבר מכיר את כולם.‬
‫הייתי שם מספיק זמן, וחשבתי,‬
‫"אפילו לא ראיתי‬ ‫את המכונית שלהם. מי זה שמצלם?"‬
‫אני זוכר שזה הלך בערך ככה.‬ ‫כאילו, "מי אתה?‬
‫"ומה אתה עושה בזירת הפשע שלי?‬
‫"אתה מהיחידה?", "לא, אני לא", "אז מי אתה?"‬
‫"אני הצלם של נציב המשטרה."‬
‫אני אגיד לכם מה אמרתי,‬ ‫תחליטו אם לצנזר את זה.‬
‫"לא אכפת לי מי אתה. תזדיין מהזירה שלי."‬
‫פרינו לא חנפן.‬
‫בתיק כזה, כולם רוצים לבוא להסתכל.‬
‫אבל כשאתה אחראי על זירת פשע,‬
‫לא משנה מי הבוס,‬ ‫צריך להגיד לו "אתה לא יכול להיכנס".‬
‫עלינו למעלה, ובפנים, על הרצפה,‬
‫היו שתי גופות, עם הפנים למטה,‬
‫עם הידיים מאחורי הגב,‬
‫קשורות בסרט הדבקה, שנורו בראשן.‬
‫לא פרצו פנימה.‬
‫הדלת לא נפרצה.‬
‫זה כבר רמז.‬
‫ברברה בוצ'ר הייתה כמו בלשית נוספת שם,‬
‫אבל בלשית שידעה יותר ממך.‬
‫הייתי חוקרת רפואית של מקרי מוות,‬
‫ועבדתי במשרד של חוקר‬ ‫מקרי המוות הראשי בניו יורק.‬
‫אנחנו מגיעים לזירה וחוקרים את הגופה.‬
‫אנחנו עובדים עם המשטרה.‬
‫הזירה שייכת להם.‬
‫הגופה שייכת לי.‬
‫ארבעה אנשים סודרו בשורה ונורו.‬
‫אחד, שניים, שלושה, ארבעה.‬
‫והיה מלבן של דם‬
‫על רצפת הסלון.‬
‫וכתמי דם מרוחים‬
‫במקום ששני אנשים‬ ‫נגררו בו על ידי הפרמדיקים.‬
‫צילמתי את הפצעים ואת הקשירות.‬
‫ידיים קשורות מאחורי הגב,‬ ‫קרסוליים קשורים, כאלה דברים.‬
‫אחד מהבלשים אמר לי,‬
‫"אני אקח אותך למקום‬ ‫שבו היה הירי הראשון, לדעתנו,‬
‫"לנפגעת הראשונה".‬
‫זאת הייתה ג'ניפר סטוהל.‬
‫- ג'ניפר סטוהל -‬
‫מישהו אמר לי שהיא הייתה בעלת הדירה,‬
‫ושהיא נלקחה מהזירה כי עדיין היה לה דופק.‬
‫הגופה אמנם לא הייתה שם,‬ ‫אבל הייתי צריכה לאסוף כל ראיה,‬
‫כל סיפור אפשרי לגביה,‬
‫אם סביר שהיא תמות.‬
‫נכנסנו לאולפן הקלטות קטן.‬
‫היה לה מין מקום יצירה קטן,‬
‫כמו שאני הייתי רוצה.‬
‫- ג'ניפר סטוהל נורתה כאן -‬
‫ו…‬
‫חוויתי פרץ של עצב.‬
‫ולראות דם ב…‬
‫באולפן הקטן והחמוד הזה.‬
‫זה לא היה טוב.‬
‫את רוצה להיזהר‬ ‫ולא לתת לרגשות שלך לסחוף אותך.‬
‫אז מהר, בום, בואי נשים על זה מכסה,‬
‫בואי נמעך את זה ונמשיך בענייננו.‬
‫אני זוכר שנכנסתי לדירה.‬
‫היה ברור שזה עסק.‬
‫זה לא היה סחר בסמים מסוג‬ ‫"חמישה גרם מעורבבים עם אורגנו‬
‫בוושינגטון סקוור פארק".‬
‫היא סחרה במריחואנה איכותית.‬
‫גילינו שכסף וסמים נעלמו.‬
‫מיד חשבנו שזה שוד שהשתבש.‬
‫אבל העובדה שהיו שם‬ ‫חמישה אנשים קשורים, ארבעה על הרצפה,‬
‫זה יוצא דופן, במיוחד במידטאון.‬
‫זה לא ממש קורה שם.‬
‫כולם נורו בראש, בעורף, כמו בהוצאה להורג.‬
‫חשבנו שאולי זה משהו אישי,‬ ‫אולי משהו משפחתי,‬
‫אולי הייתה לג'ניפר בעיה‬ ‫עם בן זוג או עם מישהו אחר.‬
‫העובדה שג'ניפר סטוהל‬ ‫מכרה גראס לא הייתה חשובה בעינינו,‬
‫למרות שמריחואנה לא הייתה חוקית אז.‬
‫יותר הטרידה אותנו‬ ‫העובדה שחמישה אנשים נורו.‬
‫התקשורת טיפסה על זה מההתחלה.‬
‫הם שמעו על זה בלילה שבו זה קרה.‬
‫- 22:00‬ ‫שעתיים אחרי הרציחות -‬
‫בלשים וחוקרי זירות מחפשים רמזים‬
‫שעות אחרי ששני גברים ואישה נהרגו,‬
‫וגבר ואישה נוספים אושפזו.‬
‫חברה התקשרה ואמרה,‬ ‫"מיש, את…? תדליקי טלוויזיה.‬
‫"ראית חדשות? היו יריות אצל ג'ן".‬
‫היו פריצות לשידור.‬
‫טבח ממש מעל קרנגי דלי.‬
‫…הוצאה להורג בתוך הבניין.‬
‫הם נקשרו בסרט הדבקה ופיהם נחסם.‬
‫נשברה לה אצבע, והיא עברה ניתוח.‬
‫ראו את הגבס על היד, וידעתי שזאת ג'ן.‬
‫ידעתי שזאת היא.‬
‫עם הלחץ התקשורתי‬ ‫הגיעו עוד משאבים, שעזרו מאוד.‬
‫מבחינה משטרתית, מנהטן מחולקת‬
‫למנהטן צפון ומנהטן דרום.‬
‫הקו המפריד הוא רחוב 59.‬
‫מנהטן דרום מטפלים בכל מה שמדרום לרחוב 59,‬
‫עד לבאטרי פארק, מנהר אחד לשני.‬
‫בכל רובע יש כמה תחנות.‬
‫בכל תחנה יש צוות בילוש.‬
‫צוותי מחלק הרצח מגיעים כקבוצה תומכת‬
‫כשיש מקרה רצח בשטח של אחת מהתחנות.‬
‫התיק הוקצה לתחנת מידטאון צפון.‬
‫אז זה מחלק הרצח של מנהטן דרום.‬
‫צריך כוח אדם.‬ ‫ככל שיש יותר כוח אדם כך מקבלים יותר מידע.‬
‫אתה רוצה שגם מחלק הרצח‬ ‫של מנהטן צפון יצטרף.‬
‫היו קוראים לנו לעזור להם.‬
‫להם אף פעם לא קראו לעזור לנו.‬
‫תמיד קראנו למנהטן דרום בכינוי "מנהטן רך".‬
‫השוטרים מהצפון יותר קשוחים.‬
‫הייתה תחרות בינינו.‬
‫כשהלכתי לעבוד במנהטן דרום,‬ ‫הדעה שלי השתנתה לגמרי.‬
‫בדרום צריך ממש להשתמש בראש ובכישורי חקירה,‬
‫כי היו הרבה מקרים שבהם אנשים רצחו זרים,‬
‫והרבה מהרוצחים הגיעו‬ ‫מניו ג'רזי, מברוקלין, מקווינס.‬
‫הם היו יכולים לבוא מכל מקום.‬
‫היו בזירה עדים‬ ‫שראו מכונית אדומה נוסעת משם,‬
‫קרוב למסעדה.‬
‫פיסות מידע כאלה, כשמחברים אותן,‬
‫או שהן מתאימות לדפוס של החקירה‬
‫או שהן פשוט נפסלות.‬
‫אבל כל דבר ראוי לבדיקה.‬
‫היה עלינו לחץ גדול לגלות כמה שרק נוכל.‬
‫קודם כול זיהינו את ג'ניפר סטוהל.‬ ‫הדירה הייתה שלה.‬
‫אחר כך היינו צריכים לזהות את כל הקורבנות.‬
‫כל המאמץ מושקע בזיהוי האדם,‬
‫עוד לפני שמנסים להבין מה קרה.‬
‫חוקרים את הקורבנות. בודקים את הרקע שלהם.‬
‫היה מאגר מידע של כנופיות.‬
‫אז בודקים אותם במאגר.‬
‫בודקים עם מחלק הסמים,‬ ‫אולי הם מכירים מישהו שהיה שם.‬
‫כינויים, מספרי טלפון, כאלה דברים.‬
‫ההרוגים היו סטיבן קינג וצ'רלס האליוול.‬
‫ג'ניפר לא שרדה.‬
‫היא מתה בטח כמה שעות אחר כך.‬
‫פצע ירי בראש.‬
‫ושני האחרים, בנס אלוהי,‬
‫למרות שהם נורו בראש, הם שרדו.‬
‫אני מרגיש כאילו שמישהו שמר עליי.‬
‫שאמא שלי הייתה איתי או משהו כזה.‬
‫אלוהים עמד לצדי, ואמא שלי עמדה בצד השני.‬
‫כי…‬
‫כן, זה היה קרוב.‬
‫נוריתי בצד ימין,‬
‫מאחורי האוזן, ממש בקו השיער.‬
‫והקליע יצא מעל עצם העורף שלי.‬
‫בעצם הוא עקב אחרי העיקול של הגולגולת ויצא.‬
‫מזל,‬
‫כי אם הוא היה נכנס, סביר שלא הייתי פה.‬
‫לא זזתי מהמקום, כי לא ידעתי…‬
‫הייתי בתוך שלולית דם גדולה.‬
‫ולא ידעתי אם אני אתקע…‬
‫אם אזוז, אם זה יתקע את הקליע בתוכי, או…‬
‫או אם אמות. לא ידעתי.‬
‫אז פשוט נשארתי במקום.‬
‫ברגע שחשבתי שהם הלכו,‬
‫שחררתי את הידיים מסרט ההדבקה,‬
‫חיפשתי את הטלפון הנייד בכיס,‬ ‫והתקשרתי למוקד החירום.‬
‫והמשכתי להתקשר לאנשים.‬
‫לא ידעתי, רציתי להיפרד מחברים.‬
‫השניים ששרדו,‬
‫ניסינו להוציא מהם עדויות.‬
‫הבלשים היו שם כבר כשהגעתי לבית החולים.‬
‫אמרתי הם את מה שידעתי.‬
‫זאת אומרת, מה ראיתי.‬
‫גילינו שכל הקורבנות‬ ‫היו אנשי תיאטרון ועסקו באמנות.‬
‫הבנתי שאחת מהניצולות‬ ‫הייתה מאורסת לאחד מההרוגים.‬
‫- מאורסים:‬ ‫רוזמונד דיין וצ'רלס טריי האליוול -‬
‫אמרתי לשוטר, "נכנסתי,‬ ‫וג'ן הציגה בפניי זוג,‬
‫"רוזמונד וטריי, הם היו מסנט ג'ון".‬
‫ישבנו ושתינו יין.‬
‫היא הציעה לי להצטרף אליהם, והצטרפתי.‬
‫התכוונתי ללכת לשם, לספר אותה ולקנות גראס.‬
‫אני ספר, אז היינו עושים עסקאות חליפין.‬
‫בערך רבע שעה אחרי שהגעתי, היה צלצול בדלת.‬
‫אני זכור במטושטש שני אנשים שנכנסו,‬
‫אבל לפי הגודל שלהם הבנתי…‬
‫אחד היה גבוה יותר מהשני‬ ‫ונראה יותר טוב מהשני.‬
‫לא היה לי מושג מי הם.‬
‫הגבוה ביניהם שלף אקדח מהחגורה, ואמר,‬
‫"תשכבו על הרצפה‬ ‫ושימו את הידיים מאחורי הגב".‬
‫עשיתי מה שאמרו לי, ו…‬
‫חשבתי שאולי זה ימנע התדרדרות של המצב, אבל…‬
‫אחד מהם לקח את החברה שלי,‬ ‫ג'ניפר, לחדר השני.‬
‫אני זוכר שהיא אמרה,‬
‫"בבקשה, תיקחו מה שאתם רוצים,‬ ‫רק אל תפגעו בחברים שלי".‬
‫ואז שמעתי את הירייה הראשונה.‬
‫אני מניח שהוא הרג אותה באותו רגע.‬
‫אחר כך פשוט לא שמעתי אותה יותר.‬
‫אז אני חושב ש…‬
‫שאז ידעתי…‬
‫"זהו זה".‬
‫חשבתי שאנחנו…‬
‫שלא יהיה יותר שום דבר.‬
‫בניו יורק‬
‫לא מודיעים בטלפון‬ ‫כשמישהו מת, רק פנים אל פנים.‬
‫צריך ללכת לדפוק על הדלת באמצע הלילה‬
‫או באמצע היום, ולהגיד להם‬ ‫שמישהו מהמשפחה שלהם איננו.‬
‫זה החלק הכי קשה.‬
‫המילים האלה לא יוצאות מהפה בקלות,‬
‫להגיד למישהו שאדם אהוב נרצח.‬
‫באופן טרגי, כמו זה, ובלי סיבה…‬
‫לדעתי זה ברמה אחרת.‬
‫אני פשוט…‬
‫אפשר להרגיש את זה,‬ ‫כשאנשים מגלים את זה לראשונה.‬
‫זה פשוט…‬
‫כן. זה לא קל.‬
‫גילינו ב-11 במאי.‬
‫אמא ואבא שלי היו בקייפ,‬ ‫ושוטר הגיע לבית שלהם.‬
‫אמא שלי השקתה את הפרחים‬ ‫בחלוק האמבטיה שלה, ושני…‬
‫בשש בבוקר.‬
‫…שני שוטרים נכנסו בשביל הגישה‬ ‫ושאלו, "את קארן האליוול?"‬
‫היא אמרה שהיא הרגישה שהיא שוקעת.‬ ‫-שהלב שלה שקע.‬
‫הם שאלו, "בעלך פה?"‬
‫הוא היה שם, אז הם הושיבו אותם,‬
‫וסיפרו להם שטריי מת.‬
‫כן.‬ ‫-החיים שלנו השתנו לנצח באותו יום.‬
‫כעבור יומיים היה לו יום הולדת,‬ ‫וזאת הייתה עונת הלילך.‬
‫הוא ממש אהב פרחי לילך.‬
‫הוא נולד ומת בשיא עונת הלילך,‬
‫כשהלילך היה בשיא תפארתו.‬
‫ידענו שטריי נוסע לניו יורק,‬
‫כדי לפגוש את המשפחה של רוזמונד‬ ‫ולהשתתף בחתונה של בן דוד.‬
‫הם היו אמורים לישון בדירה‬ ‫של ג'ניפר סטוהל בקרנגי דלי.‬
‫כן.‬ ‫-אז ככה הם הגיעו לשם.‬
‫לבי יוצא אליהם.‬
‫רוזמונד באה לבקר את ג'ן,‬
‫אבל חשבתי שזה ממש עצוב,‬ ‫כי טריי לא ממש הכיר את ג'ן.‬
‫חבר של חברה שבא לבלות איתה.‬
‫במקרה הזה מצאנו 18 טביעות אצבע‬
‫בתוך הדירה ועל המעקה.‬
‫אבל לא מצאנו תרמילים. זה אומר משהו.‬
‫חמש יריות, ולא מצאנו תרמילים.‬
‫אז סביר שמדובר באקדח תופי.‬
‫אולי הם השליכו את הנשק לביוב.‬
‫התקשרנו למחלקת התברואה. בדקנו את האשפה.‬
‫היו לנו אנשים שחיפשו בפחי אשפה ברחוב.‬
‫עשינו הכול כדי לאסוף כמה שיותר מידע.‬
‫הייתה מצלמת אבטחה בחדר המדרגות.‬
‫זה התגלה באותו לילה.‬
‫בסרטי האבטחה ראו שני גברים שחורים.‬
‫לאחד היו ראסטות וקפוצ'ון,‬ ‫ולשני היה שיער קצר.‬
‫בהיסטוריה שלי,‬
‫ובמאות מקרי הרצח שעבדתי עליהם,‬
‫רק במקרה אחד חוץ מזה היה סרטון וידאו.‬
‫אז הופתעתי כשראיתי את ההקלטה.‬
‫חשבתי, "וואו, טוב מאוד".‬
‫ידענו שהם חשודים,‬
‫שהם אנשים שאנחנו רוצים‬ ‫ליצור איתם קשר ולדבר איתם.‬
‫המקרה קרה בשעה 19:30.‬
‫עבדנו מסביב לשעון באותו מקום.‬
‫בדירה של ג'ניפר הייתה‬ ‫מזכירה אלקטרונית שהבהבה.‬
‫לחצנו על כפתור ההשמעה.‬
‫חברה שלה שאלה אותה אם היא בסדר.‬
‫היא לא שמעה ממנה,‬ ‫והיא שאלה את עצמה איפה היא.‬
‫התקשרתי לבית של ג'ן תוך כדי הרציחות.‬
‫בגלל ההודעה,‬
‫היינו צריכים לתשאל את החברה‬ ‫ולברר למה היא דאגה לה.‬
‫למה הדאיגה אותה העובדה‬ ‫שג'ן לא עונה לטלפון?‬
‫- 11:00‬ ‫15 שעות אחרי הרציחות -‬
‫בבוקר ה-11 במאי,‬
‫בלשי מחלק הרצח נכנסו לבית שלי.‬
‫הם נראו כאילו שהם יצאו‬ ‫מהסדרה "בלוז לכחולי המדים".‬
‫הם שאלו אותי שאלות על העסק שלה.‬
‫אמרתי להם שזה היה מקום להיפגש בו.‬
‫אנשים נפגשו שם, עישנו, דיברו.‬
‫היו שם אנשים שפגשת באקראי,‬
‫אבל לא בהכרח הפכנו לחברים.‬
‫ג'ניפר מכרה גראס כדי לממן את האומנות שלה.‬
‫גילינו שהיא הייתה שחקנית‬ ‫ששיחקה ב"ריקוד מושחת".‬
‫אבל באותו שלב‬ ‫היא התעניינה יותר במוזיקה שלה‬
‫מאשר בריקוד ובמשחק.‬
‫היא מכרה גראס באולפן ההקלטות שלה.‬
‫היא גם אהבה להזמין חברים ולהקליט איתם.‬
‫אנשים שנכנסו ויצאו מהדירה של ג'ניפר‬
‫היו חברים של ג'ניפר.‬
‫זה נהיה יותר ויותר עמוס.‬
‫אני חושבת שזה נהיה מבולגן בשבילה,‬ ‫שהיה לה קשה לנהל את זה.‬
‫האינטרקום שלה צילצל.‬
‫מדי פעם היה לה שם חבר‬ ‫שהיה עוזר לה לטפל בדלת.‬
‫סטיבן עבד שם באותו לילה,‬ ‫ופתח בשבילה את הדלת.‬
‫היא מכרה בעצם לחברים‬ ‫ולאנשים שהיא הכירה מהתעשייה.‬
‫היא עבדה עם מפורסמים.‬
‫שחקנים מ"סטרדיי נייט לייב", כאלה.‬
‫הלקוחות שלה נבדקו היטב.‬
‫היא הייתה חייבת להכיר אותך.‬
‫אם היית אומר, "זה וזה שלח אותי",‬
‫אני חושב שלא היו נותנים לך לעלות לדירה.‬
‫היא הייתה זהירה מאוד.‬
‫זה היה קשה לנו, לחברים שלה,‬
‫כי אם הם היו רוצים משהו מג'ן,‬
‫היא הייתה נותנת להם אותו.‬
‫לא הייתה סיבה לירות בחמישה אנשים.‬
‫ראיתי את ג'ן כמה ימים לפני הרצח,‬
‫והיא הייתה נסערת למדי.‬
‫ג'ניפר רבה עם החבר שלה.‬
‫נדמה לי שהיא רצתה ללכת,‬ ‫והוא תפס את היד שלה,‬
‫אז האצבע שלה נשברה.‬
‫אחד מהחשודים היה‬ ‫גבר שחור עם ראסטות ארוכות.‬
‫הייתי בטוחה מאוד שהחבר שלה רצח אותה,‬
‫כי הוא התאים לתיאור הזה.‬
‫בזכות המידע שקיבלנו מברברה,‬ ‫גילינו את השם של החבר של ג'ניפר,‬
‫ואז היינו צריכים לתשאל אותו.‬
‫היו שם בעיות זוגיות.‬
‫היינו חייבים לוודא שהוא לא מעורב ברצח.‬
‫הייתי בטוח שזה לא החבר שלה.‬ ‫הוא לא היה דומה לו בכלל.‬
‫פגשתי אותו. הוא תמיד היה נחמד אליי,‬
‫ואני לא חושב שהוא היה עושה דבר כזה.‬
‫תשאלנו את החבר של ג'ניפר סטוהל,‬
‫אבל שללנו אותו על סמך המידע שהוא מסר לנו,‬
‫בנוגע לאיפה שהוא היה ומה שהוא עשה.‬
‫ידענו שהוא לא הרוצח.‬
‫כשהוא התקשר אליי,‬
‫הוא אמר, "הייתי צריך עורך דין.‬
‫"כולם חשבו שזה אני".‬
‫אמרתי, "כן, אני חשבתי שזה אתה".‬
‫והוא אמר לי, "איך יכולת לחשוב שזה אני?‬
‫"אני אהבתי אותה!"‬
‫אז אמרתי, "רבתם.‬
‫"נשברה לה האצבע,‬
‫ואמרו לי שגבר שחור‬ ‫עם ראסטות ארוכות עזב את הזירה".‬
‫אמרתי, "מה הייתי אמורה לחשוב?"‬
‫הוא אמר, "איך יכולת לחשוב שאפגע בה?"‬
‫ביקשתי ממנו סליחה.‬
‫אחרי ששוחררתי מבית החולים,‬
‫הבלשים אמרו לי‬ ‫שרוזמונד תישאר שם עוד הרבה זמן,‬
‫ושהקליע נתקע בלסת שלה.‬
‫לא הכרנו אחד את השני.‬
‫שנינו היינו קורבנות של מקרה נורא.‬
‫היא יותר ממני.‬
‫זאת אומרת, היא איבדה את…‬
‫את בן זוגה, אז…‬
‫אני לא יכול אפילו לדמיין.‬
‫בתור התובע,‬
‫אני צריך לחלץ‬ ‫כמה שיותר מידע כמה שיותר מהר,‬
‫אבל גם לזכור את העובדה שזה טראומתי‬
‫לדבר בפירוט על משהו שהם רוצים פשוט לשכוח.‬
‫אני זוכר שדיברתי עם רוזמונד יומיים אחר כך.‬
‫רוזמונד תיארה את רעשי הירי‬
‫שהלכו והתקרבו אליה,‬
‫והיא הייתה הבאה בתור.‬
‫היא שמעה את הירייה‬ ‫שהרגה את הארוס שלה, צ'רלס האליוול.‬
‫אני לא יכולה לדמיין איך זה‬ ‫לשכב שם, לשמוע את היריות,‬
‫ולדעת שאת הבאה בתור.‬
‫גם אם זה היה הדבר האחרון שהיא תעשה,‬
‫היא הייתה מסתובבת‬ ‫כדי לראות את מי שהרג אותה,‬
‫והיא זזה וסובבה את הראש,‬
‫ברגע האחרון לפני שהיא נורתה.‬
‫ייתכן מאוד שזה מה שהציל את חייה.‬
‫רוזמונד אמרה‬ ‫שמי שניגש לאינטרקום היה סטיבן קינג.‬
‫היא שמעה שסטיבן קינג‬ ‫אמר לג'ניפר, "זה שון".‬
‫וג'ניפר אמרה, "בסדר, תן לו לעלות".‬
‫בשלב הזה קיבלנו לראשונה את השם "שון".‬
‫לא היה לנו שם משפחה,‬
‫אבל היה לנו לפחות שם פרטי‬ ‫של אחד משני האנשים.‬
‫- 12 במאי, 2001‬ ‫יומיים אחרי הרציחות -‬
‫שני הרמזים העיקריים‬
‫היו השם "שון"‬
‫והעובדה שהיה סרטון.‬
‫אלה הדברים שיכולנו להסתמך עליהם.‬
‫ידעתי שנאספו כמה טביעות אצבע,‬
‫אבל לא ידענו מה הערך שלהן,‬ ‫האם הן יובילו אותנו למשהו,‬
‫או שהן של נציב המשטרה.‬
‫הם ראיינו כמה אנשים‬ ‫שקנו ממנה גראס, שהיו חברים שלה.‬
‫הם ניסו למצות כל כיוון חקירה אפשרי‬
‫ולמצוא קשרים.‬
‫אולי מישהו שהכיר אותם ידע מי זה שון.‬
‫כשראיתי את הסרטון, לא זיהיתי את שון.‬
‫באמת לא ידעתי מי זה היה יכול להיות.‬
‫כשחיפשנו בדירה ובזירת הפשע,‬
‫אחרי שאיסוף הראיות הראשוני מסתיים,‬
‫אז חוזרים לחפש רמזים,‬
‫דברים שהם לא ראיות פיזיות,‬
‫פיסות נייר, תמונות, כאלה דברים.‬
‫מצאנו קורות חיים שסיפקו לנו‬ ‫את הצעד הראשון בדרך אל "שון".‬
‫הוא היה, כנראה, עובד במה‬
‫שעבד עבור ג'ורג' קלינטון ופרלמנט-פאנקדליק.‬
‫ג'ן תמיד ניסתה ליצור קשר‬ ‫בין אנשים וליצור דברים.‬
‫זה היה חלק גדול ממה שהיא עשתה.‬
‫הם הלכו לכתובת‬ ‫ששון סאלי ציין בקורות החיים שלו,‬
‫והוא לא גר שם. הוא עזב את הדירה.‬
‫התמקדנו בשון,‬
‫והגענו לכתובות מרובות בניו ג'רזי.‬
‫- ניו ג'רזי -‬
‫הבלשים יצרו קשר עם כל אדם ואדם, כמעט,‬
‫שהוא הכיר בחיים.‬
‫אחד מהם צפה בסרטון מקרנגי דלי‬
‫וזיהה את שון סאלי.‬
‫- שון סאלי -‬
‫עוד דבר חשוב, אותו אדם‬ ‫הכיר את האדם השני שניסינו לזהות.‬
‫הוא ידע שהוא מכונה "דרה".‬
‫- "דרה" -‬
‫אז הם התחילו לנסות לאתר אותו.‬
‫ביקרנו בכל מיני בתים ותשאלנו אנשים.‬
‫והלכנו… למיטב זכרוני,‬ ‫זה היה הבית של החברה שלו.‬
‫היא הכירה מישהו בשם דרה,‬
‫החבר שלה או הידוע בציבור שלה, אנדרה.‬
‫אנדרה לא היה שם.‬
‫הייתי היחיד שהיה לו כרטיס ביקור.‬ ‫נדמה לי שבגלל זה השארנו כרטיס שלי.‬
‫- ה-20 במאי, 2001‬ ‫עשרה ימים אחרי הרציחות -‬
‫יום ראשון בבוקר, העשרים בחודש…‬
‫קיבלנו שיחה במשרד.‬
‫זה היה אנדרה.‬
‫הוא היה מוכן לדבר איתנו.‬
‫אנדרה סמית' הגיע,‬ ‫למרבה האירוניה, במכונית אדומה,‬
‫שתאמה את תיאור המכונית שעד ראה מתרחקת‬
‫בקרבת מקום למקום שבו התרחשו הרציחות.‬
‫כשאנדרה סמית' הגיע,‬
‫ביקשנו ממנו טביעות אצבעות.‬
‫הוא הסכים, ונלקחו ממנו טביעות אצבעות.‬
‫אני יכול רק להניח‬ ‫שהוא חשב שהוא יהיה מספיק חכם‬
‫כדי לשמור על עצמו ולא ליפול בפח,‬ ‫אם הוא יראה לנו שהוא משתף פעולה.‬
‫אני מניח שזאת הייתה המטרה שלו.‬
‫שני הראשונים שדיברו איתו‬ ‫החזיקו אותו בחדר הרבה זמן.‬
‫הם היו בלשים בכירים, יותר מאיתנו.‬
‫הם המשיכו לדבר איתו במשך שעות.‬
‫ואז, כשהם לא הגיעו לשום מקום,‬
‫הצוות הבא נכנס.‬ ‫אנשים רעננים שישנו כל הלילה.‬
‫מין אספקה אין סופית של שחקנים מחליפים,‬
‫עד שמוצאים מחליף שמצליח ליצור קשר,‬
‫ואז ממשיכים משם.‬
‫בילי וטומי בידל נכנסו וניסו לדבר איתו.‬
‫הוא הכחיש שהוא היה במנהטן,‬ ‫הכחיש שהוא היה בזירה,‬
‫הכחיש שהוא יודע מי זה שון סאלי.‬
‫הראיתי לו תמונות מסרט האבטחה.‬
‫הפרצוף של אנדרה סמית'‬ ‫היה מולו, הוא ראה אותו.‬
‫"לא". הוא הכחיש.‬
‫הוא היה כמו…‬
‫איך הלך השיר הזה של שאגי? "זה לא אני"?‬
‫הוא היה מצוין בלהכחיש ולהמשיך לדבר…‬
‫ותמיד יש…‬
‫בלשים תמיד צוחקים שיש "דרגות של הכחשה".‬
‫"אני לא יודע על מה אתה מדבר, לא הייתי שם."‬
‫"אני יודע על מה אתה מדבר. לא הייתי שם."‬
‫"הייתי שם אבל לא עשיתי את זה."‬
‫ובסוף, "כן, אני יודע על מה אתה מדבר,‬ ‫הייתי שם ועשיתי את זה".‬
‫אז ליווינו אותו בין דרגות ההכחשה.‬
‫מגיע שלב כלשהו‬
‫שבו מצאנו התאמה בין טביעות האצבע שלו‬ ‫לבין אלה שעל סרט ההדבקה, בזמן שהוא היה שם.‬
‫זה נהיה חשוב מאוד,‬
‫כי עד אז היינו די בטוחים שהוא היה שם.‬
‫הייתה לנו תחושה חזקה שהוא מעורב,‬
‫אבל לא היו לנו ראיות פיזיות‬ ‫שמיקמו אותו בזירה בזמן הפשע.‬
‫זה מחזק מאוד את הביטחון של החוקרים‬
‫בכך שהם במקום הנכון.‬
‫עכשיו הם יכולים ללחוץ קצת יותר,‬
‫כי הם יודעים שהוא היה שם,‬
‫במקום לדחוף אותו במקום‬ ‫שהם לא יודעים מה התשובה.‬
‫היינו שם כמה שעות.‬
‫תקפנו מכמה זוויות, כי הוא לא הסכים לזוז.‬
‫הוא היה די קשוח.‬
‫ידענו ששישה בלשים דיברו איתו,‬ ‫ובעצם אמרו לו,‬
‫"תפסנו אותך על חם", והיא עדיין הכחיש.‬
‫טום בידל ואני דיברנו‬ ‫וניסינו לחשוב על אסטרטגיה אחרת.‬
‫ואז אירמה נכנסה לחדר.‬
‫ואמרה, "אכפת לכם שאכנס ואדבר איתו,‬
‫"עכשיו, בזמן שהוא אוכל?"‬
‫אמרתי לה, "לא, אירמה, לכי על זה".‬ ‫פרצוף חדש, זה מה שחשבתי.‬
‫כל דבר שישנה את מה שקרה עד אז.‬
‫"תן לאישה להיכנס.‬ ‫אולי היא תצליח לרכך אותו."‬
‫לא הכרתי את אנדרה סמית'.‬
‫אני לא יודעת את מי אני מתשאלת‬
‫עד שאני מתיישבת מולו.‬
‫ואז אני יכולה לקרוא אותו, להבין מי הוא.‬
‫מה מפעיל אותו.‬
‫אמרתי, "אתה מזכיר לי את אחי, רובן".‬
‫זה נכון, הוא באמת‬ ‫הזכיר לי קצת את אחי, רובן.‬
‫אני מדברת עם פושעים ברמה אישית,‬
‫ואז נכנסת לחקירה.‬
‫וזה עובד לי,‬
‫כי אני גורמת להם להרגיש בנוח איתי.‬
‫אבל היו לי אסירים שאמרו,‬
‫"הריוורה הזאת חייכה לי בפנים‬ ‫ואז דקרה אותי בגב".‬
‫לאירמה יש יכולת לקרוא את החשוד‬
‫ולהבין איפה היא צריכה ליצור איתו קשר,‬
‫כדי שהיא תוכל להמשיך‬ ‫לקבל את התשובות שהיא צריכה.‬
‫לא אכפת לי אם אתה לובש‬ ‫חליפה שעולה 5,000 דולר‬
‫או אם אתה חסר בית‬ ‫שלובש טרנינג ונעלי ספורט מלוכלכות.‬
‫זה לא משנה לי. אני מתייחסת לכולם בכבוד.‬
‫כל מי שרע,‬
‫עדיין יש בו משהו טוב, לא משנה מה.‬
‫כשמתשאלים אותם צריך‬ ‫למצוא את המקום הטוב הזה.‬
‫"איך גדלת? גם אני גדלתי ככה."‬
‫לא היה לי כלום בילדות. לא היו לי‬ ‫צעצועים, לפעמים לא היה לי חג המולד.‬
‫לפעמים לא היה לנו אוכל.‬
‫גדלתי בשיכון, אז אני יכולה להזדהות איתם.‬
‫אנדרה סמית' היה מנומס מאוד.‬
‫הוא דיבר ברכות.‬
‫הוא אמר שיש לו תינוק.‬
‫"אה, יש לך תינוק?"‬ ‫ידעתי שזה יוציא ממנו משהו רך.‬
‫השתמשתי בזה.‬
‫פתאום שמתי לב לכל מיני שינויים.‬
‫הוא הרים את הראש.‬
‫הוא היה מעורב. הוא הקשיב לה.‬
‫ראיתי שהעיניים שלו התבהרו קצת.‬
‫היא פגעה במשהו, בעצב.‬
‫הוא אמר לי שהוא עשה את זה‬ ‫כדי לקנות חיתולים לילד שלו.‬
‫ואז חשבתי שהוא מוכן.‬
‫אמרתי לו, "הם תכף יחזרו.‬ ‫הם אנשים טובים, הם חברים שלי.‬
‫"אתה יכול לדבר איתם.‬ ‫אתה יכול לבטוח בהם".‬
‫אירמה נתנה לנו סימן.‬
‫הייתי צריך להסתובב. הפרעתי לטומי בידל,‬
‫כי הוא בדיוק אכל חטיף ושתה שוקו,‬
‫ארוחת הערב המועדפת עליו.‬
‫אמרתי לו, "בוא, מטומטם.‬
‫"תזרוק את החטיף, ובוא נחזור לשם.‬
‫"הוא משתנה שם. בוא נלך לנסות".‬
‫זאת הייתה עבודת צוות במיטבה.‬
‫אירמה יצרה איתו קשר אישי‬ ‫והכינה אותו לחקירה.‬
‫זאת נקודת המפנה,‬
‫שבה הם מפסיקים להכחיש ומוכנים להקיא מידע.‬
‫הוא הנהן בראשו כששאלתי אותו שאלות.‬
‫הצלחנו לגרום לאנדרה לדבר.‬
‫הוא אמר שהוא הכיר‬ ‫את שון סאלי בניוארק דרך חבר משותף.‬
‫ושון סאלי אמר שקשה לו בחיים,‬
‫שאין לו כסף,‬
‫והוא הזכיר תוכנית לשדוד‬ ‫מקום במנהטן שמוכרים בו גראס.‬
‫בסוף, אנדרה סמית' סיפק גרסה למעשי הרצח.‬
‫הוא התכוון ללכת לשם ולשדוד גראס וכסף.‬
‫הוא אמר, "אפילו אמרתי לה,‬
‫"כשהיא אמרה, 'אל תפגע בי,‬ ‫אל תפגע בחברים שלי'",‬
‫הוא אמר, "אמרתי לה שלא בשביל זה באתי".‬
‫היא ארזה בשבילם את הכסף ואת הגראס.‬
‫הוא הסתכל החוצה,‬ ‫וראה שסאלי מתקשה לקשור את כולם.‬
‫אז הוא יצא ואמר, "בוא, תישאר איתה".‬
‫הוא התחיל לקשור את כולם,‬
‫וסיפר, "הבחור פשוט התחיל לירות בהם".‬
‫כשהגענו לכתיבת העדות,‬ ‫הווידוי של אנדרה סמית',‬
‫נודע לי שנציב המשטרה לא אהב‬
‫את זה שהערתי לצלם.‬
‫הוא גם לא אהב את זה‬ ‫שהגעתי לזירה במכנסיים קצרים וחולצת טריקו.‬
‫תוך יום או יומיים,‬
‫נציב המשטרה סילק אותי מהחקירה.‬
‫העבירו אותי לתחנה 25 בהארלם,‬
‫לצוות הבילוש שם.‬
‫אירמה אמרה, "תכתוב את השם שלו על פתק,‬
‫"ותשים את הפתק בנעל שלך,‬
‫"תדרוך עליו כל יום‬ ‫במשך עשרה ימים, והכול יסתדר."‬
‫זה הגיע מאמא של אבא שלי.‬ ‫היא האמינה בסנטרייה.‬
‫היא האמינה בזה מאוד.‬
‫היא לימדה אותי שאם מישהו עושה לך משהו רע,‬
‫את לוקחת פתק, כותבת את השם שלו…‬
‫ואני יודעת שמעכשיו כולכם תעשו את זה.‬
‫את כותבת את השם שלו,‬ ‫שמה אותו בנעל, והולכת עליו.‬
‫את הולכת עליו ואומרת לו‬ ‫שאת רוצה שהוא יזוז מדרכך.‬
‫קשה לעזוב, כי אתה קצת מרגיש שזה שלך.‬
‫אבל אני לא יכול לחלוק‬ ‫עם הבלשים מחשבות והוראות‬
‫ולחתור תחת הבוס החדש.‬
‫כי עכשיו מישהו אחר אחראי.‬
‫אם הוא יתקשר ויבקש עצה, אז יופי.‬
‫אבל אתה לא מתקשר ומציע עצות, נכון?‬
‫וגם לו קשה עכשיו,‬
‫כי הוא יודע שנציב המשטרה כועס עליך.‬
‫אז הוא לא ממש רוצה לדבר איתך,‬ ‫כי הוא לא רוצה שהסירחון שלך יידבק אליו.‬
‫אז…‬
‫הכרחתי את עצמי להתנתק לגמרי מהחקירה.‬
‫נדמה לי שאפילו לא ממש עקבתי אחריה בתקשורת.‬
‫- 23 במאי, 2001‬ ‫13 ימים אחרי הרציחות -‬
‫הם רצחו שלושה אנשים וירו בעוד שניים‬ ‫כמו בהוצאה להורג, בשביל 2,800 דולר.‬
‫משטרת ניו יורק מחזיקה כרגע‬ ‫במר אנדרה סמית' במעצר.‬
‫בנוגע לחשוד השני‬ ‫שאחראי לפשעים המתועבים האלה,‬
‫שבלשים זיהו כשון סאלי,‬
‫אל תטעו, משטרת ניו יורק‬
‫תעבוד ללא לאות עד שהוא יהיה בידינו‬
‫לצד שותפו לפשע.‬
‫אני מציע שהוא ילך בעקבותיו של אנדרה סמית',‬
‫ויסגיר את עצמו בתחנת המשטרה הקרובה.‬
‫- שון סאלי, אנדרה סמית' -‬
‫אנדרה סמית' אמר‬ ‫שהוא יצא מהדירה עם שון סאלי.‬
‫הם חזרו לניוארק,‬
‫וזאת הייתה הפעם האחרונה‬ ‫שהוא ראה את שון סאלי.‬
‫היינו צריכים להמשיך לחפש את שון סאלי,‬
‫להשיג מספר טלפון, לברר למי הוא מתקשר,‬
‫ולעקוב אחרי הטלפון.‬
‫אז עקבנו אחרי האנטנות הסלולריות.‬
‫הוא עצר בלואיזיאנה.‬
‫היה לנו צוות‬
‫של בלשים וסמלים בניו אורלינס.‬
‫סאלי הקדים אותנו בצעד.‬
‫בשלב הזה פשוט המשכנו‬
‫לנסות להשיג מידע מהטלפון,‬ ‫אבל הוא נפטר מהטלפון שלו.‬
‫לא נשארו לנו כיווני חקירה.‬
‫המשכנו בחקירה, אבל עברו כבר חודשיים.‬
‫החקירה מתקררת.‬
‫ביקשנו שהתיק יוצג ב"אמריקה'ס מוסט ונטד".‬
‫ב-14 ביולי, "אמריקה'ס מוסט ונטד"‬
‫הציגה את התיק של שון סאלי‬ ‫והרציחות בקרנגי דלי‬
‫בניסיון למצוא כיווני חקירה.‬
‫זאת תוכנית שמשודרת בכל המדינה.‬
‫היא מכסה שטח עצום,‬
‫ומעוררת מודעות בציבור האמריקאי.‬
‫שאלוהים יברך את אמריקה,‬ ‫זה מה שאני רוצה לומר.‬
‫כי עשרים דקות אחרי השידור,‬
‫אנשים התחילו להתקשר למוקד.‬
‫מישהו מפלורידה זיהה אותו והודיע לנו.‬
‫חשבנו שהוא נמצא במקלט לחסרי בית במיאמי.‬
‫מיד יצרנו קשר עם מיאמי.‬
‫כאילו, "היי, אתם חייבים ללכת להביא אותו".‬
‫בלש ממיאמי‬
‫תשאל אנשים במקלט לחסרי הבית.‬
‫שון סאלי נכנס ללובי, ואז נמלט.‬
‫הכלבים עקבו אחריו,‬ ‫ולכדו אותו בחצר אחורית של מישהו.‬
‫הוא נתפס על ידי שוטר‬ ‫מיחידת הכלבנים של מיאמי.‬
‫הכלב נשך אותו באמה השמאלית,‬
‫אבל הוא קיבל טיפול בזירה, וכרגע הוא במעצר.‬
‫הוא מואשם בשלושה סעיפי רצח‬
‫ובהתנגדות למעצר מבלי להפעיל אלימות.‬
‫לפני שתפסו אותו, בכל פעם ששמעתי משהו חורק…‬
‫לא הצלחתי לישון לילה שלם.‬ ‫כל הזמן חשבתי שמישהו נכנס.‬
‫כששניהם נתפסו,‬
‫הרגשתי הקלה.‬
‫- הפושע הנמלט מקרנגי דלי נתפס! -‬
‫מפקד הבלשים ברובע מנהטן באותו זמן‬
‫אמר לי לטוס לפלורידה ולחקור את שון סאלי.‬
‫אני באמת חושבת שכשאנשים נמלטים,‬
‫הם חשים הקלה כשהם נתפסים.‬
‫ככה הוא נראה, כאילו שהוא חש‬ ‫קצת הקלה כשהוא נתפס, באותו שלב.‬
‫תשאלתי אותו, שאלתי אותו מה קרה,‬
‫והוא פשוט סיפר לי.‬
‫הם קיבלו ממנו עדות בעל פה ובכתב,‬
‫והוא הודה ברצח של ג'ניפר.‬
‫אם כי הוא אמר‬ ‫שנפלט לו כדור ושזאת הייתה תאונה.‬
‫הוא הטיל את שאר האשמה על אנדרה סמית',‬
‫על רצח האנשים שהיו בסלון.‬
‫העובדה שהוא הודה בכך שלחץ על ההדק,‬
‫בטעות או לא, בכך שהוא הרג את ג'ניפר סטוהל,‬
‫הייתה משמעותית.‬
‫זה היה משמעותי,‬
‫כי מבחינת התביעה במקרה רצח, זה לא משנה‬
‫אם הרגת מישהו בכוונה או בטעות.‬
‫למעשה, זה אפילו לא משנה אם אותו אדם מת‬
‫כי ירית בו או כי מישהו אחר ירה בו.‬
‫אם השתתפת בשוד שהיה הרקע למעשה,‬
‫אתה אחראי על פי חוק‬
‫לרציחות, בדיוק כמו מי שלחץ על ההדק.‬
‫- האישום: רצח מדרגה שנייה -‬
‫פיליפ קינג ישב בשורה השנייה באולם המשפט‬
‫למפגש הראשון שלו עם שון סאלי,‬
‫אחד מהנאשמים ברצח בנו של קינג, סטיבן.‬
‫כל הזמן אמרתי לעצמי, "תרסן את עצמך".‬
‫- פיליפ קינג‬ ‫אביו של סטיבן קינג -‬
‫"אל תקפוץ מעבר למעקה ותתקוף אותו."‬
‫יכולתי לראות את זה,‬ ‫יכולתי לראות מה עבר עליו.‬
‫אני מקווה שיש לי יחסים כאלה עם הבן שלי.‬
‫אני קצת מתרגש.‬
‫אני די בטוח שיש לי,‬ ‫וכאלה יחסים היו לי עם אבא שלי.‬
‫היינו עסוקים בהכנות למשפט.‬
‫בשבילך זה שנה או שנתיים אחר כך,‬
‫אבל בשביל האמא, או האבא, האח או האחות,‬
‫זה כאילו קרה אתמול.‬
‫- ספטמבר 2001‬ ‫שלושה שבועות לפני המשפט -‬
‫זה היה יום שלישי.‬
‫הייתי עם הילדים שלי, לקחתי אותם לבית הספר.‬
‫ושמעתי שמטוס התרסק על מרכז הסחר העולמי.‬
‫לבשתי ג'ינס וחולצת טריקו.‬
‫בגלל הבעיות שנתקלתי בהן בקרנגי דלי,‬
‫נסעתי הביתה ולבשתי חליפה.‬
‫אני מניח שזה עיכב אותי אולי עשרים דקות.‬
‫שמעתי את הפגיעה‬ ‫של המטוס השני כשהייתי בדירה שלי.‬
‫זה היה ממש…‬ ‫כשאומרים "אימה", זאת הייתה אימה.‬
‫כולם היו מעל ומעבר לחרדים ומפוחדים.‬
‫כל מי שראיתי.‬
‫לא ייאמן מה קרה שם.‬
‫כשהכול התמוטט… לא שוכחים דברים כאלה.‬
‫ואיבדתי כמה חברים טובים.‬
‫קשה לדבר על זה.‬
‫שרדתי את ה-11 בספטמבר.‬
‫יכול להיות שעשרים הדקות האלה‬ ‫היו מציבות אותי במקום אחר,‬
‫שהיה מסתיים בתוצאה אחרת.‬
‫תמיד נתתי ללקח הזה, של ללבוש חליפה‬
‫ולא להגיב לקריאה בבגדי יום יום,‬ ‫את הקרדיט על כך שחיי ניצלו.‬
‫אנשים מתו באותו יום, זיכרונם לברכה,‬
‫אבל הוא המשיך להרוג אנשים‬ ‫עוד הרבה שנים אחר כך.‬
‫עשרים שנה אחר כך‬ ‫אבחנו אצלי סרטן שקשור ל-11 בספטמבר.‬
‫הטרוריסטים שעשו את זה‬ ‫קיבלו עוד תמורה לכספם, אפשר לומר.‬
‫הייתי שקועה לגמרי ב-11 בספטמבר.‬
‫המשרד שלי התהפך לגמרי.‬
‫זה שינה את החיים שלי באופן קיצוני.‬
‫זה שינה את חיי העבודה שלי,‬ ‫את החיים הפרטיים שלי, הכול.‬
‫כולנו היינו מעורבים.‬ ‫כולנו היינו ביום הזה. כולנו היינו שם.‬
‫וכולנו הרגשנו שחיוני‬
‫להרים אחד את השני ולגבות אחד את השני.‬
‫והמשכנו לעשות את זה.‬
‫פשוט חזרנו לעבודה,‬ ‫ועשינו מה שאנחנו יודעים לעשות.‬
‫והמשכנו לעשות את זה.‬
‫- מאי 2002‬ ‫שנה אחרי הרציחות -‬
‫- קרנגי דליקטסן‬ ‫מסעדה -‬
‫- משטרה, אין כניסה -‬
‫המשפט התקיים כמעט שנה בדיוק אחרי הרציחות.‬
‫זה היה תיק ייחודי מאוד.‬
‫לא ראיתי דבר כזה קודם לכן.‬
‫שניהם עמדו למשפט בו זמנית.‬
‫באולם היו שני חברי מושבעים ושני נאשמים.‬
‫החסד שהתאפשר בזכות זה‬
‫היה שנמנענו מכך שהניצולים יצטרכו לחזור‬
‫ולחיות את האירועים מחדש‬ ‫בשני משפטים נפרדים.‬
‫פעם אחת מספיק טראומטית.‬
‫אני לא אוהב להיות במוקד תשומת הלב,‬
‫והנה אני, על הדוכן, מספר את הסיפור שלי.‬
‫נדמה לי שהתמקדתי‬ ‫בחברה שלי, פרנצ'סקה, שישבה שם,‬
‫ובאה איתי.‬
‫ככה נשארתי קצת יותר מקורקע, נראה לי.‬
‫המשפט נמשך כמה שבועות.‬
‫היו הרבה עדים.‬
‫רציתי להבין מה קרה לג'ן,‬
‫מה קרה לחברים שלה, שהיא אהבה מאוד.‬
‫לראות את התמונות‬ ‫מזירת הפשע היה ממש מוגזם.‬
‫אחד מהחשודים אמר,‬
‫"כשהייתי עם ג'ניפר, שמרתי עליה עם אקדח,‬
‫"והידיים שלי רעדו, ופחדתי מאוד.‬
‫"רציתי רק לצאת משם. הכדור נפלט לי".‬
‫לא, הוא לא.‬
‫ואנחנו יודעים את זה‬ ‫כי פציעת הראש של ג'ניפר,‬
‫פצע הירי, היה פצע כתוצאה מירי ממרחק קצר.‬
‫אז אל תספר לי שרעדת‬ ‫ושקשקת, ושנפלט לך כדור.‬
‫החזקת את האקדח בכוונה‬ ‫וחדור מטרה, וירית בו.‬
‫הראיות לא משקרות.‬
‫אנשים משקרים.‬
‫הרבה.‬
‫- הטבח בקרנגי‬ ‫שניהם אשמים -‬
‫- כל אחד מהרוצחים נידון ל-120 שנה -‬
‫- השופט זורק את הרוצחים לכלא לכל החיים -‬
‫כששמענו את גזר הדין על הרצח בקרנגי דלי,‬
‫הרגשנו הקלה, וגם גאווה, כמובן.‬
‫הייתי שמח בגלל כל המאמץ,‬
‫ובשמם של האנשים שהלכו לעולמם,‬
‫ובשם רוזמונד ואנתוני שעדיין היו בחיים,‬
‫והמשפחות שלהם, של כולם.‬
‫סוף סוף היה להם משהו, סוג של סוף לסיפור.‬
‫היה הרבה יותר קל לישון.‬
‫פשוט להגיד, "לא תראו יותר את אור היום".‬
‫האם אנשים קפצו משמחה וחגגו? לא.‬
‫זה היה רגע שקט מאוד,‬
‫ואנשים פשוט…‬
‫התחבקו ובכו.‬
‫כאילו, "בסדר". זאת אומרת…‬ ‫-כן.‬
‫הצדק נעשה.‬
‫מותה של ג'ן השפיע על הרבה אנשים,‬
‫אבל לא הכרנו אלה את אלה.‬
‫בסופו של דבר נוצר קשר בין כולנו.‬
‫בכל שנה אחרי האסון,‬
‫חגגנו את חייה של ג'ן ביום ההולדת שלה.‬
‫"יום הגנרלית ג'ן".‬
‫היא הייתה נפש טובה.‬
‫באמת.‬
‫אירמה התקשרה לספר לי על ההרשעה.‬
‫שמחתי מאוד לשמוע שהייתה הרשעה.‬
‫אבל…‬
‫זה לא כמו לזכות באליפות או משהו כזה.‬
‫אתה לא מתלהב, כי מישהו‬ ‫היה צריך למות כדי שזה יקרה.‬
‫זה מוזר… אני לא יודע איך להסביר את התחושה.‬
‫כשרק התגייסתי למשטרה,‬ ‫התחלתי לחוות התקפי פניקה.‬
‫והפעם הראשונה שבה חוויתי התקף כזה,‬
‫היו לי שתי גופות ביום אחד.‬ ‫עד אז לא באמת נחשפתי למוות.‬
‫בסופו של דבר למדתי‬ ‫איך להדליק ולכבות את הרגשות שלי.‬
‫אני ממש מדמיינת מתג בתוך הראש שלי,‬
‫כמו מתג של אור, ואני יכולה ללחוץ עליו.‬
‫"דולק, כבוי",‬ ‫ואני יכולה להדליק או לכבות אותו.‬
‫זה לא שלא אכפת לי, פשוט…‬
‫אין לך שליטה על מה שיקרה, אז…‬
‫את לומדת לחיות יום אחרי יום.‬
‫ככה אני חיה, יום אחרי יום.‬
‫הרציחות האלה היו נטולות היגיון.‬
‫זה החזיר אותי לתיק הראשון‬
‫שבו הבנתי באמת‬ ‫כמה רשעים אנשים יכולים להיות.‬
‫זה היה התיק של מייקל מקמורו ב-1997.‬
‫כל כך אכזרי.‬
‫כל כך מוגזם.‬
‫אחת מזירות הפשע‬ ‫המטרידות ביותר שראיתי אי פעם,‬
‫וראיתי אלפי זירות.‬
‫הגבנו לקריאה בנוגע לנעדר‬ ‫בסנטרל פארק וסט מספר 115.‬
‫זה בניין של אנשים אמידים מאוד.‬
‫ראינו צעירה וצעיר באמבטיה,‬
‫בתוך המים, שוטפים אחד את השני.‬
‫המחזה היה ודאי מביך,‬
‫אבל הוא שם לב שיש שם דם.‬
‫היא אמרה, "יש גופה באגם".‬
‫גופה באגם? באמת? מה הסיכוי?‬
‫גופתו של מייקל מקמורו בן ה-44‬
‫נמשתה מאגם בסנטרל פארק שבניו יורק.‬
‫הקורבן נדקר שלושים פעם,‬ ‫גופתו בותרה ומעיו נעקרו.‬
‫למה שמישהו ירצה להרוס אותו ככה?‬
‫למה?‬
‫תרגום כתוביות: ברונק פרלמוטר‬