PÅ MANHATTAN FINDES TO DRABSAFDELINGER, DER ER VIET TIL MANDDRAB:
MANHATTAN NORD OG MANHATTAN SYD.
DE EFTERFORSKER DE MEST BRUTALE OG VANSKELIGE MORD.
DETTE ER DERES HISTORIER.
10. MAJ 2001
KL. 19:30
Da jeg blev ringet op,
sagde de: "Carnegie Deli. Vi har et femdobbelt."
Fem mord.
Da vi nåede frem til gerningsstedet, var der en masse folk udenfor.
Restauranten var proppet. Betjente lukkede stedet.
Vi vil beholde folk der for at udspørge dem.
Prøve at skaffe vidner hurtigst muligt.
Jeg ankommer og bliver briefet af kriminalbetjentene.
På stedet var der tre dødeligt sårede og to omkomne.
Tre personer, der sandsynligvis ender på hospitalet.
Forestil dig at ligge der,
høre skuddene og vide, at det er dig næste gang.
Man kan ikke skyde fem mennesker i New York.
De jagter dig.
De finder dig.
Hver sag æder en lille bid af ens sjæl.
Man kan kun have dette job, hvis man brænder for det.
MANHATTAN NORD - MANHATTAN SYD
Man vil finde frem til sandheden.
Det gør kriminalbetjente.
Jeg elsker at få et kig bag kulisserne.
Hvad skete der i virkeligheden?
Familier vil vide, hvem der har dræbt deres slægtning.
Det er mit job.
I New York City, er NYPD…
Det er alt.
Jeg elsker New York.
Jeg voksede op i Alphabet City på 10th Street i boligblokkene.
Mine forældre var strikse. Jeg fik aldrig lov til noget.
PENS. KRIMINALBETJENT
TIMES SQUARE, 1970'ERNE
Vi plejede at pjække fra skole og gå i biografen på 42nd Street.
Det var længe et virkelig beskidt område.
KUN VOKSNE
Der var peepshows. Der var pædofile i spillehallerne.
SEX MED FREMMEDE
Men det var farverigt.
PENS. RETSMEDICINER
Der var desværre også meget for mig at lave.
NEW YORK POLITI
Da jeg blev betjent i 80'erne, var der stadig meget kriminalitet.
Betjente, der blev ansat i 1980'erne, ryddede op i gaderne i 1990'erne.
PENS. RETSTEKNIKER
I 2001 havde Broadway en af sine storhedstider.
Teatrene var fyldte hver aften.
PENS. RETSTEKNIKER
Carnegie Deli trivedes. Folk stod i kø for at komme ind.
Det er lyst, vildt
og fyldt med turister, der vrider kæberne af led over enorme sandwicher.
Det lå lige ved det teater, hvor de filmede Letterman.
Så folk strømmede dertil. Det var et vartegn.
Det var en torsdag. Jeg havde fået fri.
PENS. KOMMISSÆR
Jeg var på baseballbanen som træner til min søns baseballkamp.
Jeg blev ringet op.
Når man siger, det er i Midtown Manhattan,
og man nævner et vartegn som Carnegie Deli,
skal jeg derhen hurtigst muligt.
Jeg burde nok have taget et jakkesæt på. Jeg dukkede op i shorts og T-shirt.
Forbrydelsen i bygningen fandt sted på øverste etage, ikke i restauranten.
Det hele fandt sted på femte sal.
Vi talte med viceværten. Med naboerne.
Vi stemte dørklokker for at få at vide, hvem de mennesker var.
Med hjælp fra restauranten i stueetagen
-identificerede vi Jennifer Stahl. -Det er hendes lejlighed.
Jeg kan huske, at jeg stod i døren til bygningen
og så en fyr komme ned ad trappen og tage billeder.
Jeg kender ikke alle retsteknikere ved navn, men jeg ved, hvem alle er.
Jeg er erfaren og tænker:
"Teknikernes bil er her ikke, Hvem er fotografen?"
Jeg kan huske, jeg sagde: "Hvem er du?"
"Hvad laver du på mit gerningssted?" "Er du retsteknisk?" "Nej." "Hvem er du?"
"Jeg er politidirektørens fotograf."
Jeg siger, hvad jeg sagde. Censurér bare.
"Jeg er skideligeglad med, hvem du er. Skrid."
Parrino er ikke en røvslikker.
I sådan en sag vil alle gerne komme og se.
Men når man er ansvarlig for åstedet, skal man nægte alle adgang.
Vi går ovenpå, og indenfor på gulvet
lå to lig med ansigtet nedad,
hænderne bag ryggen,
tapet sammen med gaffatape og skudt i hovedet.
De var ikke brudt ind.
Døren var ikke brudt op.
Det giver et fingerpeg.
Med Barbara Butcher var det, som at have en kriminalbetjent til stede,
der vidste mere, end man selv gjorde.
Jeg var medicinsk retstekniker under New Yorks retsmedicinske afdeling.
Vi tager ud til gerningsstedet og undersøger liget.
Samarbejder med politiet.
Gerningsstedet tilhører dem.
Liget tilhører mig.
KØKKEN - BAD - MUSIKSTUDIE - STUE
Fire personer var blevet henrettet.
TRAPPEAFSATS - COMPUTERRUM
En, to, tre, fire.
Der var blod i en firkant
ned langs stuegulvet.
Og blodpletterne,
hvor to af personerne var blevet trukket væk af ambulancefolk.
Jeg fotograferer sårene og bindingerne.
Bagbundet, anklerne bundet sammen, den slags.
En af kriminalbetjentene sagde:
"Lad mig vise dig, hvor vi tror, det første offer blev skudt."
Det var Jennifer Stahl.
Jeg fik at vide, at hun var ejeren af lejligheden
og var blevet taget med, fordi hun stadig havde en puls.
Selvom liget ikke er der, skal jeg stadig indsamle beviser
og viden om den person, hvis vedkommende sandsynligvis vil dø.
Vi gik tilbage til et lille musikstudie.
Hun havde et vidunderligt, lille, kreativt sted.
Den slags, jeg ønskede mig.
STAHL BLEV SKUDT HER
Jeg blev ramt af et øjebliks tristhed.
Og at se blod i det lille…
Søde, lille studie.
Det var ikke godt.
Man skal passe på ikke at lade følelserne få overtaget.
Hurtigt, bum. Lad os lukke ned for dem.
Lad os pakke det væk og komme i gang.
Jeg husker, jeg trådte ind i lejligheden.
Det er tydeligvis et sted, hvor der handles.
Det var ikke potsalg i en park med små lynlåsposer,
hvor man blander det op med oregano.
Hun handlede med dyr marihuana.
Vi fandt stoffer og penge, der manglede.
Vi tænker straks: "Et mislykket røveri."
Men fem bagbundne mennesker, fire på gulvet,
er usædvanligt, særligt i Midtown.
Det sker ikke der.
Alle var blevet skudt i baghovedet, som var det en henrettelse.
Det kunne være personligt eller noget i hjemmet,
hvor Jennifer måske havde problemer med en kæreste eller en anden.
Det var ikke vigtigt for os, at Jennifer Stahl solgte pot,
selvom det var ulovligt dengang.
Vi var mere optaget af de fem skuddræbte.
Medierne fulgte sagen fra starten. De fik nys om det den aften, det skete.
KL. 22:00 TO TIMER EFTER MORDENE
Politiet leder efter spor,
få timer efter to mænd og en kvinde er blevet dræbt,
og endnu en mand og en kvinde er indlagt.
Min ven ringede og sagde: "Mich, tænd for fjernsynet."
JENS VEN
"Der har været et skyderi hjemme hos Jen."
De afbrød tv-programmer.
Massakre over Carnegie Deli.
…henrettede inde i bygningen blev bundet og kneblet med gaffatape.
Hun havde brækket fingeren og var blevet opereret.
Man kunne se gipsen på hendes hånd, og jeg vidste, det var Jen.
Jeg vidste, det var hende.
Mediepresset gav flere ressourcer, hvilket hjalp.
MIDTOWN DISTRIKT NORD
Manhattan er opdelt i politidistrikter Manhattan Nord og Manhattan Syd.
Skillelinjen går ved 59th Street.
Manhattan Syd håndterer alt, der ligger syd for 59th Street,
ned til The Battery, fra flod til flod.
Hver bydel har flere distrikter.
Hvert distrikt har en gruppe kriminalbetjente.
Drabshold træder til som en støttegruppe,
når der sker et mord i et af de områder.
NEW YORKS POLITI
Sagen blev overdraget til Midtown Distrikt Nord.
Drabsafdelingen i Manhattan Syd.
Jo mere personale man har, jo mere information får man.
Man vil have Manhattan Nord derned.
Vi blev ofte tilkaldt for at hjælpe dem. De blev aldrig tilkaldt for at hjælpe os.
Vi kaldte Manhattan Syd for "Manhattan Blød".
Betjentene i Nord er skrappere. Der var konkurrence.
Da jeg arbejdede i Syd, ændrede jeg mening.
I Manhattan Syd skal man bruge hovedet og sine evner som efterforsker,
for i mange af sagerne kendte morderen ikke offeret.
Mange af gerningsmændene er fra New Jersey, Brooklyn, Queens.
Alle vegne fra.
Der var vidner på stedet, der så en rød bil køre væk.
Ikke langt fra restauranten.
Når disse informationer sættes sammen,
passer de enten ind i efterforskningen eller bliver udelukket.
Men alt er værd at se på.
Der er et enormt pres for at finde ud af mest muligt.
Først identificerer vi Jennifer Stahl. Det er hendes hjem.
Derefter skal vi identificere alle ofrene.
Man skal identificere personen, før man finder ud af, hvad der er sket.
Man bruger viktimologi. Man ser på deres baggrunde.
Vi havde en bandedatabase. Man tjekker dem i den database.
Spørger narkopolitiet, om de kendte nogen, der var til stede.
Kaldenavne, telefonnumre.
De omkomne på stedet var Stephen King og Charles Helliwell.
Jennifer overlevede ikke.
Hun døde nok blot få timer senere.
Skudsår i hovedet.
De to andre overlevede på mirakuløs vis,
selvom de var blevet skudt i hovedet.
Jeg føler, at der var nogen, der passede på mig.
At min mor var hos mig eller sådan noget.
OVERLEVENDE
Gud var på en skulder, min mor på den anden.
Fordi…
Det var godt nok tæt på.
Jeg blev skudt i højre side
bag øret ved bunden af min hårgrænse.
Udgangssåret var over mit nakkeben.
Kuglen fulgte kraniets krumning og fløj ud.
Hvilket er heldigt,
for var den gået indad, ville jeg ikke være her.
Jeg blev liggende det samme sted, for jeg vidste ikke…
Jeg lå i en stor blodpøl.
Jeg vidste ikke, om kuglen stadig sad i mig, eller…
Eller om jeg ville dø.
Så jeg blev liggende.
Da jeg tænkte, at de var væk,
vristede jeg mig fri fra gaffatapen,
tog min mobil op af lommen og ringede 112. Og derefter blev jeg ved med at ringe.
Jeg ville bare sige farvel til nogle af mine venner.
Vi prøver at få vidneudsagn fra de to overlevende.
Kriminalbetjentene var der, fra da jeg ankom til hospitalet.
Jeg fortalte dem, hvad jeg vidste. Hvad jeg havde set.
Alle ofrene var teaterfolk, folk i kunstverdenen.
OVERLEVENDE - AFDØDE
Et af de overlevende ofre var forlovet med en af de dræbte.
FORLOVET ROSEMOND DANE - CHARLES "TREY" HELLIWELL
Jeg fortalte betjenten: "Da jeg kom, præsenterede Jen mig
for parret Rosemond og Trey, der var fra St. John."
De sad alle og drak et glas vin.
Hun spurgte, om jeg ville blive.
Jeg skule bare derhen for at klippe hendes hår og købe pot.
Jeg er frisør, så vi udvekslede varer og ydelser.
Et kvarter efter jeg ankom, ringede nogen på døren.
To mennesker kom ind, det var nærmest helt tåget,
men man kunne se, at den ene var højere og pænere end den anden.
Jeg kendte dem ikke.
Den højeste af dem trak en pistol fra bukselinningen og sagde:
"Læg jer ned på gulvet, armene bag ryggen."
Jeg gjorde, hvad jeg fik besked på…
Fordi det måske kunne gøre, at de ikke eskalerede, men…
Den ene førte min ven Jennifer ind i det andet rum.
Jeg husker, hun sagde: "Tag, hvad I vil. Men gør ikke mine venner fortræd."
Og så hørte jeg det første skud.
Og der dræbte han hende nok.
Derefter hørte jeg hende ikke igen.
Jeg tror, at jeg på det tidspunkt vidste…
"Det er slut."
Jeg tænkte, at vi…
Der ville ikke være mere.
I New York får man ingen mobilnotifikationer, når nogen dør.
Man skal banke på folks dør midt om natten
eller midt på dagen og fortælle, at en i familien er død.
Det er det hårdeste.
Det er ikke nemt at ytre de ord, at deres elskede er blevet myrdet.
På denne tragiske og meningsløse måde…
Det stikker dybere.
Man kan mærke det, når folk finder ud af det for første gang.
Det er bare… Ja. Det er ikke nemt.
-Vi fik det at vide den 11. maj. -Ja.
TREY HELLIWELLS SØSTRE
Min mor og far var på Cape Cod. En betjent bankede på.
Min mor vandede blomster iført slåbrok, og to…
Kl. seks om morgenen.
To betjente spurgte: "Er du Karen Helliwell?"
-Hun sagde, hun følte frygt. -Hun følte frygt. Ja.
De spurgte: "Er din mand hjemme?" Det var han, så de bad dem sætte sig ned.
Og de fortalte dem, at Trey var død.
-Ja. -Vores liv ændrede sig permanent den dag.
Hans fødselsdag var to dage senere, syrenerne stod i flor.
Han elskede syrener. Han blev født og døde omgivet af syrener.
Da de blomstrede allersmukkest.
Vi vidste, Trey var i New York
for at møde Rosemonds familie og deltage i et bryllup.
De skulle bo hos Jennifer Stahl over Carnegie Deli.
-Ja. -Det var derfor, de var der.
Jeg føler med dem.
Rosemond kom for at besøge Jen,
men det var trist, for Trey kendte ikke Jen.
Bare en vens ven, der hang ud med hende.
I denne sag fandt vi 18 fingeraftryk
mellem lejlighedens indre og ud til trappegelænderet.
Men vi fandt ingen patronhylstre. Det fortæller én noget.
Fem skud. Ingen patronhylstre. Så er det nok en revolver.
Måske har de smidt et våben, pistolen, i kloakken.
Vi ringer til DEP. Vi undersøger affaldet.
Vi kigger i skraldespande på gaden.
Vi gør alt for at få så meget information som muligt.
Der var installeret et overvågningskamera i trappeopgangen.
Det opdagede de den aften.
Overvågningsvideoen viser to sorte mænd.
En havde dreadlocks og hættetrøje, og den anden havde kortere hår.
I min historik med de hundredvis af mord, jeg har arbejdet på,
var der kun én anden sag, hvor der var videomateriale.
Så jeg blev overrasket, da jeg så båndet.
Jeg tænkte: "Hold da op. Det er virkelig godt."
Vi vidste, at de var mistænkte. Folk, vi gerne ville i kontakt med.
Forbrydelsen fandt sted kl. 19:30.
Vi arbejdede i døgndrift på stedet.
I lejligheden var der en telefonsvarer. Den blinkede. Vi trykkede afspil.
Hendes ven spurgte, om hun var okay.
Hun havde ikke hørt fra hende og tænkte på, hvor hun var.
JENS VEN
Jeg havde ringet til Jennifer, mens mordene fandt sted.
Vi måtte afhøre hendes ven og finde ud af, hvorfor hun var bekymret.
Bekymret for, at Jennifer ikke svarede.
KL. 11:00 FEMTEN TIMER EFTER MORDENE
Om morgenen den 11. maj
vadede drabsbetjente ind i mit hus.
De så ud, som om de kom direkte fra settet af NYPD Blue.
Og de udspurgte mig om hendes forretning.
Jeg sagde til dem: "Det var et sted, folk mødtes."
Det var bare venner, der hang ud, røg og snakkede.
JENS VEN
Man mødte folk i forbifarten, men blev ikke nødvendigvis venner med dem.
Jennifer solgte pot for at finansiere sin kunst.
Vi fandt ud af, at hun var skuespiller i Dirty Dancing.
Men på det tidspunkt gik hun mere op i musik end i dans og skuespil.
Hun solgte pot fra sit musikstudie.
Hun elskede at invitere venner ind og indspille med dem.
Folk, der frekventerede Jennifers lejlighed, var hendes venner.
Det blev mere travlt.
Til tider virkede det kaotisk for hende. Svært at håndtere.
Dørklokken ringede tit. Nogle gange fik hun en ven til at lukke folk ind.
Stephen arbejdede den aften og lukkede folk ind for hende.
Hun handlede med sine venner og folk, hun kendte i branchen.
Hun solgte til berømte mennesker. Folk fra Saturday Night Live.
Hendes kundekreds var nøje udvalgt.
Hun skulle kende én. Sagde man: "Den og den har sendt mig,"
blev man ikke lukket ind i Jennifers lejlighed.
Hun var meget forsigtig.
Det var hårdt for os som hendes venner,
fordi hvis de ville have noget fra Jen,
havde hun givet dem det.
Der var ingen grund til at skyde fem mennesker.
Jeg så Jen et par dage før mordet,
og hun var ret oprevet.
Jennifer havde haft et skænderi med sin kæreste.
Hun prøvede vist at gå, og han greb fat i hendes hånd,
så hendes finger brækkede.
En af de mistænkte var den sorte mand med lange dreadlocks.
Jeg var overbevist om, at hendes kæreste havde dræbt hende,
fordi han passede på den beskrivelse.
Med oplysningerne fra Barbara fik vi navnet på Jennifer Stahls kæreste,
og så skulle han afhøres.
Der havde været voldsepisoder.
Vi måtte sikre os, at han ikke var involveret i drabet.
Jeg var sikker på, det ikke var kæresten. Det lignede ham ikke.
Jeg havde mødt ham, og han var altid flink.
Jeg tror ikke, han kunne finde på at gøre sådan noget.
MIDTOWN DISTRIKT SYD
Vi afhørte Jennifer Stahls kæreste,
men han blev udelukket grundet sine oplysninger om,
hvor han var, og hvad han lavede.
Vi vidste, han ikke var gerningsmanden.
Da han ringede til mig,
sagde han: "Jeg har brug for en advokat. Alle tror, det var mig."
Jeg sagde: "Ja, det troede jeg også."
Så sagde han: "Hvordan kunne du dog tro, det var mig?
Jeg elskede hende!"
Jeg sagde: "I havde skændtes.
Hendes finger var brækket, og en sort mand med dreadlocks forlod gerningsstedet.
Hvad skulle jeg tro?"
"Troede du, jeg ville skade hende?"
Jeg sagde undskyld til ham.
BELLEVUE HOSPITAL
Efter jeg blev udskrevet fra hospitalet,
sagde betjentene, at Rosemond ville blive der meget længere,
og at kuglen sad fast i hendes kæbe.
Vi kendte ikke hinanden. Vi var bare begge ofre for det samme.
Hun i højere grad end mig.
Hun mistede sin
bedre halvdel, så…
Det er ubegribeligt.
Som anklager
skal jeg skaffe mest mulig information, så hurtigt jeg kan,
men tage hensyn til, at det er traumatisk at tale om noget, folk helst vil glemme.
VICEANKLAGER PÅ MANHATTAN
Jeg kan huske, jeg talte med Rosemond to dage senere.
Rosemond beskrev, hvordan lyden af skuddene
kom tættere og tættere på hende,
og at hun var den næste i rækken.
Hun hørte skuddet, der dræbte hendes forlovede, Charles Helliwell.
Jeg kan ikke forestille mig at ligge der, høre skuddene og vide,
at det er dig næste gang.
Om så det var hendes sidste handling, ville hun vende sig om og se,
hvem der dræbte hende.
Hun bevægede sig og drejede hovedet i sidste øjeblik, før hun blev skudt.
Det kan meget vel have reddet hendes liv.
Rosemond fortalte, at Stephen King besvarede dørtelefonen.
Hun hørte Stephen King sige: "Det er Sean," til Jennifer.
Jennifer sagde: "Okay. Luk ham ind."
Så på det tidspunkt havde vi navnet "Sean".
Vi havde ikke et efternavn, men vi havde et fornavn på en af de to.
12. MAJ 2001 TO DAGE EFTER MORDENE
De to primære spor, vi havde, var navnet "Sean" og det faktum,
at der var en videooptagelse. Det var de to ting, vi havde.
Jeg vidste, der blev taget en række fingeraftryk
men vi vidste ikke, om de kunne hjælpe os, eller om de var politidirektørens.
De afhørte folk, der købte pot af hende, var venner med hende.
De prøvede at finde de spor, de kunne, og skabe forbindelser.
Det kunne være en, der kender dem og "Sean."
Da jeg så videoen, genkendte jeg ikke Sean.
Jeg anede ikke, hvem det kunne have været.
Efter den første retsmedicinske indsamling på gerningsstedet
vender man tilbage og leder efter spor.
Ting, der ikke har retsmedicinsk relevans, papirer, fotografier.
Vi fandt et cv, der gav os det første fingerpeg om en "Sean".
Han var åbenbart roadie for George Clinton and the Parliament-Funkadelic.
Jen forsøgte altid at forbinde folk for at skabe ting.
Det var en stor del af hendes virke.
De besøgte adressen, som Sean Salley havde anført på sit cv,
og han boede der ikke. Han var flyttet derfra.
Vi koncentrerede os om Sean
og endte med adskillige adresser i New Jersey.
Kriminalbetjentene havde kontaktet stort set hver eneste person, han kendte.
Et af de individer så videooptagelsen fra Carnegie Deli
og genkendte Sean Salley.
Vedkommende kendte også den anden person, vi forsøgte at identificere.
De vidste, at han blev kaldt "Dre".
De gik i gang med at opspore ham.
Vi besøgte forskellige hjem og afhørte folk.
Og vi besøgte… Så vidt jeg husker, var det hans kærestes hjem.
Hun kendte en ved navn Dre, hendes kæreste/papirløse samlever, Andre.
Andre var der ikke.
Jeg var den eneste, der havde visitkort. Derfor efterlod vi det.
20. MAJ 2001 TI DAGE EFTER MORDENE
Søndag morgen den 20.
Vi bliver ringet op på kontoret.
Det er Andre.
Og han er villig til at tale med os.
Andre Smith dukkede ironisk nok op i en rød bil,
der svarede til beskrivelsen af den bil, et vidne så køre væk
tæt på, hvor mordene fandt sted.
Da Andre Smith ankom,
bad vi ham om hans fingeraftryk, hvilket han indvilligede i.
Jeg kan kun antage, at han troede, han ville være klog nok
til ikke at blive fanget, men udvise samarbejdsvillighed.
Jeg antager, det var hans mål.
De to, der talte med ham, sad med ham i lang tid.
Det var erfarne kriminalbetjente.
De talte med ham i timevis.
Og da de ikke kom nogen vegne,
kom det næste hold. Friske folk, der havde sovet hele natten.
Det er som en endeløs strøm af vikarer,
indtil en af dem opdager forbindelsen, og så går man videre derfra.
Billy og Tommy Bidell går derind for at tale med ham.
Han nægtede at være på Manhattan, nægtede at være på åstedet,
nægtede at vide, hvem Sean Salley var.
Jeg viste ham billeder af videoovervågningsbåndet.
Og Andre Smiths ansigt er der, lige for øjnene af ham.
Og: "Nej." Han benægtede det.
Han var som den…
Hvad synger Shaggy i den sang? "Det var ikke mig."
Han benægter det, men bliver ved med at snakke…
Og kriminalbetjente joker altid med "niveauer af benægtelse".
"Aner ikke, hvad du taler om. Var der ikke."
"Jeg kender til det. Var der ikke." "Jeg var der, men jeg gjorde det ikke."
Og til sidst: "Jeg var der, og jeg gjorde det."
Vi følger ham gennem de niveauer af benægtelse.
På et tidspunkt
kan vi matche hans fingeraftryk med gaffatapen, mens han sidder derinde.
Og det bliver ekstremt vigtigt,
for indtil da er vi ret sikre på, han var på gerningsstedet.
Vi har på fornemmelsen, at han er involveret,
men har ingen fysiske beviser, der placerer ham på gerningsstedet.
Det giver dem, der afhører, enormt meget selvtillid at vide,
at de er på rette spor.
Og så kunne de nok presse lidt mere på,
fordi de ved, han var til stede,
i stedet for at presse ham til noget, de ikke kender svaret på.
Der var gået flere timer.
Vi prøvede flere vinkler, fordi han holdt ved.
Han var en hård nød.
Seks kriminalbetjente havde sagt til ham:
"Vi har fanget dig på fersk gerning," og han benægtede stadig.
Tom Bidell og jeg prøver at finde på en anden strategi.
Irma kom ind og sagde:
"Er det okay, at jeg taler med ham, nu hvor han spiser?"
Jeg sagde: "Giv den gas, Irma." Nyt ansigt, det var min tanke.
Hvad som helst for at komme videre.
"Lad en kvinde prøve at bløde ham op."
Jeg kender ikke Andre Smith. Jeg ved ikke, hvem jeg afhører,
før jeg sidder der.
Så kan jeg mere eller mindre aflæse, hvordan de er.
Hvad der trigger dem. Jeg siger: "Du minder om min bror, Ruben."
Han mindede mig faktisk lidt om min bror Ruben.
Jeg taler med gerningsmændene på et personligt plan
og går derefter ind i forhøret.
Det virker for mig, fordi jeg får dem til at føle sig trygge.
Nogle indsatte har sagt:
"Rivera smilede til mig og faldt mig i ryggen."
Irma har evnen til at aflæse den mistænkte
og finde ud af, hvor hun skal skabe forbindelse,
så hun kan komme videre og få de svar, hun skal bruge.
Jeg er ligeglad med, om du har et dyrt jakkesæt på,
eller om du er hjemløs iført joggingbukser og beskidte sneakers.
Jeg behandler alle med respekt.
Alle, der er onde, har stadig noget godt i sig.
Man skal finde det gode i dem, når man afhører dem.
"Hvordan voksede du op?" "Også mig."
Jeg havde ikke legetøj som barn. Vi sprang julen over.
Til tider fik vi ikke mad.
Jeg boede i en boligblok, så jeg kan relatere til dem.
Andre Smith var meget høflig.
Han var blid i mælet.
Han siger, han har et barn.
"Har du børn?" Det kan vække noget blødt i ham.
Det bruger jeg.
Pludselig lagde jeg mærke til disse tonefald.
Han løftede hovedet.
Han var engageret. Han lyttede til hende.
Man kunne se hans øjne lyse lidt op.
Hun ramte noget. Et ømt punkt.
Han sagde, han gjorde det for at få bleer til sit barn.
Da tænkte jeg, han var klar.
Jeg sagde: "De kommer ind igen. De er mine venner. Du kan stole på dem."
Irma gav os signalet.
Jeg måtte vende mig om. Jeg afbrød Tommy Bidell,
som sad og åd kage og drak kakao, hvilket var hans foretrukne aftensmad.
Jeg sagde: "Hey, din idiot, kom så. Smid kagen ud. Lad os gå derind."
"Fyren ændrer sig. Lad os gøre et forsøg."
Det er en afhøring af et hold, når det er bedst.
Irma skaber en personlig forbindelse og gør ham klar.
Det er det vendepunkt,
hvor de er færdige med at benægte og klar til at udspy information.
Han nikker, når jeg stiller spørgsmål.
Vi fik Andre til at tale.
Og han sagde, han mødte Sean Salley i Newark gennem en fælles ven.
Sean Salley sagde, han var inde i en skidt periode, ingen penge,
og fremlagde en plan om at røve en potsælger på Manhattan.
Så fortalte Andre Smith endelig om mordene.
Han ville bare ind og stjæle pot og penge.
Han sagde: "Jeg sagde det til pigen,
da hun sagde: 'Gør os ikke fortræd.'
Jeg sagde, det ikke var derfor, jeg var der."
Hun pakkede penge og pot til ham.
Han kiggede ud. Salley baksede med at tape dem alle.
Han gik derud og sagde: "Bliv hos hende."
Han begyndte at tape dem. "Og så begyndte fyren at skyde alle," sagde han.
Da vi var i gang med vidneforklaringen angående Andre Smiths tilståelse,
får jeg nys om, at politidirektøren var blevet stødt over,
at jeg havde irettesat hans fotograf.
Han var også stødt over, at jeg dukkede op i shorts og T-shirt.
Efter et par dage tager politidirektøren mig af sagen.
CARNEGIE DELI-MORDENE
Jeg bliver overflyttet til det 25. distrikt i Harlem
og skal være kriminalbetjent der.
Irma siger: "Skriv hans navn på et stykke papir.
Læg papiret i din sko,
træd på ham hver dag i ti dage, så skal det nok gå."
Det var min farmor. Hun var en del af Santería.
Hun troede så meget på det.
Hun lærte mig, at når nogen gør dig uret, så skriv deres navn på et stykke papir…
I kommer alle til at gøre det nu.
Man putter deres navn i sin sko og træder på dem.
Og man siger, at man vil have den person af vejen.
Det er svært at gå sin vej, for man føler et ejerskab.
Men jeg kan ikke give betjentene anvisninger og underminere den nye chef.
Nu er det en anden, der har ansvaret.
Ringer de og spørger om råd, er det fint.
Men man ringer ikke selv til dem og giver råd.
Det er også svært for dem, fordi de ved, at politidirektøren er sur på én.
De vil ikke tale med én, for de vil ikke trækkes med ned i sølet.
Så…
Jeg tvang mig selv til at trække mig helt fra sagen.
Jeg fulgte den ikke engang i medierne.
23. MAJ 2001 TRETTEN DAGE EFTER MORDENE
De dræbte tre mennesker, henrettede to af dem, for 2.800 dollars.
New Yorks Politi har anholdt Andre Smith.
Til den anden mistænkte for disse afskyelige forbrydelser,
som detektiverne har identificeret som Sean Salley.
Vær forvisset om, at New Yorks Politi
vil arbejde utrætteligt, indtil han er i vores varetægt
sammen med sin medskyldige.
Mit forslag er, at han følger Andre Smiths eksempel
og melder sig selv på den nærmeste politistation.
Andre Smith sagde, han forlod lejligheden med Sean Salley.
De tog tilbage til Newark, og det var sidste gang, han så Sean Salley.
Vi måtte lede efter Sean Salley.
Skaffe hans telefonnummer og spore telefonen.
Det, vi gjorde, var at spore netværkspunkterne.
Han var stoppet i Louisiana.
Vi havde et hold betjente og en overbetjent i New Orleans.
Salley lod til at være et skridt foran.
I det tilfælde prøver man at skaffe telefonoplysninger,
men han havde smidt sin mobil væk.
Vi var løbet tør for efterforskningsspor.
Vi arbejder stadig på sagen, men nu er der gået to måneder.
Efterforskningen er gået i stå.
Vi ansøgte om at få sagen i America's Most Wanted.
Den 14. juli sendte America's Most Wanted et afsnit
om Sean Salley og Carnegie Deli-drabssagen i et forsøg på at skaffe spor.
Det er et nationalt program.
Det dækker et enormt område, og man har givet offentligheden besked.
Gud velsigne Amerika, vil jeg bare sige,
for 20 minutter efter udsendelsen begyndte folk at ringe ind.
Nogen i Florida genkendte ham og underrettede os.
Han mentes at være på et herberg for hjemløse i Miami.
De kontakter straks Miami. "I er nødt til at tage ud og hente ham."
En kriminalbetjent fra Miami afhørte folk på herberget.
HERBERG
Sean Salley trådte ind i lobbyen og stak så af.
Hundene fandt frem til ham og trængte ham op i en krog i en baghave.
Han blev fanget af en hundefører fra Miami Politi.
Han fik et hundebid i venstre underarm, men fik behandling og er i vores varetægt.
Han er sigtet for tre overlagte mord
og for ikke-voldeligt at modsætte sig anholdelse.
Før de fangede ham, var jeg… Hver en knirken, jeg hørte…
Jeg kunne ikke sove. Jeg troede, nogen ville komme ind.
Da de begge var fanget,
var det en lettelse.
FLYGTNING FRA CARNEGIE DELI-MASSAKRE ER FANGET!
Kriminalinspektøren på Manhattan
bad mig tage til Florida for at afhøre Sean Salley.
Nogle gange, når folk er på flugt, er det en lettelse at blive fanget.
Han virkede lettet over, at han endelig blev fanget.
Jeg afhørte ham om, hvad der var sket.
Han tilstod alt.
De fik mundtlige og skriftlige udsagn fra ham,
hvor han tilstod at dræbe Jennifer.
Han sagde, pistolen gik af ved et uheld.
Og han gav Andre Smith skylden
for alle dem i stuen.
Det var vigtigt, at han tilstod at have trykket på aftrækkeren,
uheld eller ej, og dræbe Jennifer Stahl.
Det var vigtigt, fordi det er ligegyldigt i en sag om mord ved en forbrydelse,
om man dræber nogen med vilje eller ved et uheld.
Faktisk er det lige meget, om personen døde,
fordi du skød dem, eller en anden skød dem.
Hvis du deltager i det bagvedliggende røveri,
er du ifølge loven lige så ansvarlig
for mordene som den, der trykkede på aftrækkeren.
SIGTELSE: UAGTSOMT MANDDRAB
Phillip King sad i retssalen
under sit første direkte møde med Sean Salley,
der er anklaget for mordet på Kings søn, Stephen.
Jeg sagde konstant til mig selv: "Styr dig.
Spring ikke over gelænderet og angrib ham."
Jeg kunne se, hvad han gik igennem.
Jeg håber, jeg har samme forhold til min søn.
Jeg bliver rørt nu.
Det har jeg, og jeg havde samme forhold til min far.
Vi har travlt med at gøre os klar til retten.
Det er et år eller to senere,
men for den mor, far, bror eller søster føles det, som om det skete i går.
SEPTEMBER 2001 TRE UGER INDEN RETSSAGEN
Det er en tirsdag.
Jeg kører mine børn til skole.
Og jeg hører, at et fly er fløjet ind i World Trade Center.
Jeg er iklædt jeans og en T-shirt.
På grund af balladen efter Carnegie Deli tog jeg hjem og tog et jakkesæt på.
Det forsinkede mig vel 20 minutter.
Jeg hører det andet fly ramme, mens jeg er i min lejlighed.
Det var sandt… At kalde det "terror" er meget rammende.
Alle var dybt ængstelige og bange.
Alle, man så.
Det er ubegribeligt, hvad der skete.
Da det hele kollapsede. Det glemmer man aldrig.
Jeg mistede nogle gode venner.
Det er svært at tale om.
Jeg overlevede den 11/9.
Var det ikke for de 20 minutter, havde jeg måske været et andet sted,
og det var gået anderledes.
Jeg har altid set den lærestreg med, at jeg skulle tage jakkesæt på
og ikke rykke ud i uformelt tøj, som det, der reddede mit liv.
Må de, der døde den dag, hvile i fred,
men det fortsatte med at dræbe folk i mange år efter.
Tyve år senere bliver jeg diagnosticeret med 11/9-relateret kræft.
Terroristerne fik smæk for skillingen, så at sige.
Jeg var dybt påvirket af 11. september.
Mit kontor var på den anden ende.
Det ændrede mit liv så radikalt.
Ændrede mit arbejdsliv, mit privatliv, alting.
Vi var alle involveret. Vi var der alle den samme dag.
Vi følte alle, at det var nødvendigt at løfte og støtte hinanden.
Det blev vi ved med. Vi arbejdede videre og gjorde det, vi er bedst til.
Og så blev vi ved med det.
MAJ 2002 ET ÅR EFTER MORDENE
CARNEGIE DELIKATESSEFORRETNING RESTAURANT
POLITIAFSPÆRRING - ADGANG FORBUDT
Retssagen fandt sted næsten præcis et år efter mordene.
Det var en unik retssag. Jeg havde aldrig set noget lignende.
De var begge for retten samtidig.
De havde to juryer og de to tiltalte i retssalen.
En formildende omstændighed ved det var,
at de overlevende ofre undgik at skulle vende tilbage
og genopleve det hele to gange i to separate retssager.
Én gang er traumatisk nok.
Jeg hader rampelyset. Og der sad jeg ved skranken og fortalte min historie.
Jeg fokuserede på min ven Francesca, som sad der
og var taget med.
Det gjorde mig lidt roligere.
Retssagen varede et par uger.
Der var mange vidner.
Jeg ville forstå, hvad der var sket med Jen
og med hendes venner, som hun elskede så højt.
Det var alt for voldsomt at se billederne fra åstedet.
Den ene gerningsmand sagde:
"Jeg vogtede Jennifer med en pistol, og mine hænder rystede. Jeg var så bange.
Jeg ville bare væk derfra. Den gik af ved et uheld."
Nej, den gjorde ikke.
Det ved vi, fordi skudsåret i Jennifers hoved
blev påført på nært hold.
Sig ikke, at du stod og rystede, og den gik af ved et uheld.
Nej, du holdt den bevidst og overlagt, og du affyrede den.
Beviserne lyver ikke.
Folk gør.
Meget.
BEGGE SKYLDIGE
MORDERNE FÅR 120 ÅR HVER
DOMMEREN SMIDER NØGLEN VÆK
Da vi hørte dommen i Carnegie Deli-sagen,
følte vi lettelse og stolthed.
Jeg var så glad på grund af alle anstrengelserne
og på vegne af dem, der var gået bort,
og Rosemond og Anthony, som stadig levede,
og deres familier, alles familier.
Nu havde de endelig fået en smule afklaring.
Det var lettere at sove.
At kunne sige: "Du kommer aldrig til at se dagens lys igen."
Sprang folk rundt og jublede? Nej.
Det var et stille øjeblik,
hvor folk bare…
Krammede og græd.
-Det var bare sådan: "Okay." -Ja.
Retfærdigheden er sket.
VENNEKREDS
Så mange var påvirket af Jens død, men vi kendte ikke hinanden.
VILDE JEN
Vi endte med alle at finde sammen.
Hvert år efter den tragedie fejrede vi Jens liv på hendes fødselsdag.
General Jen-dag.
Hun var så god en person.
Det var hun virkelig.
Irma ringede og fortalte mig om dommen. Jeg var glad for, at nogen blev dømt.
Men det er ikke som at vinde World Series eller sådan noget.
Man er ikke glad, for nogen måtte dø for det her.
Jeg kan ikke forklare den følelse.
Da jeg blev betjent, begyndte jeg at få panikanfald.
Og første gang jeg oplevede det,
havde jeg to lig på en dag. Jeg havde aldrig været udsat for døden.
Til sidst lærte jeg at slukke for mine følelser.
Jeg kan se en kontakt i mit hoved for mig.
Og jeg kan trykke: "Klik." "Tænd, sluk." Jeg kan tænde og slukke for den.
Jeg er ikke ligeglad. Men man har ingen kontrol over, hvad der vil ske.
Man tager en dag ad gangen.
Sådan lever jeg, en dag ad gangen.
Mordene var meningsløse.
Det mindede mig om den første sag,
hvor jeg virkelig forstod, hvor onde folk kunne være.
Det var Michael McMorrow-sagen i 1997.
Den var så brutal.
Over stregen.
Et af de mest chokerende gerningssteder, jeg har set,
og jeg har set tusindvis.
NÆSTE GANG
Vi rykker ud til et opkald om en forsvundet person.
Det er en meget dyr adresse.
Vi ser en ung pige og en ung dreng i et fyldt badekar,
der vasker hinanden.
Hvor akavet det end må have været,
bemærkede han noget blod.
Hun siger: "Der er et lig i søen."
Lig i søen. Seriøst? Hvad er chancen for det?
Liget af den 44-årige Michael McMorrow
blev fundet i en sø i New Yorks Central Park.
Offeret var blevet stukket 30 gange, skåret op, og indvoldene var fjernet.
Hvorfor ønskede nogen at ødelægge ham på den måde?
Hvorfor?
Tekster af: Hani Abildskov Abu-Khalil