NA OSTROVĚ MANHATTAN EXISTUJÍ DVĚ DETEKTIVNÍ ODDĚLENÍ,
ZABÝVAJÍCÍ SE VRAŽDAMI: MANHATTAN SEVER A MANHATTAN JIH.
VYŠETŘUJÍ TY NEJBRUTÁLNĚJŠÍ A NEJSLOŽITĚJŠÍ VRAŽDY.
TOTO JSOU JEJICH PŘÍBĚHY.
10. KVĚTNA 2001
19:30
Když mi zavolali,
řekl mi: „Restaurace Carnegie Deli. Je jich tam pět. Pět vražd.
Když jsme dorazili na místo činu, venku byla strašná spousta lidí.
Restaurace byla narvaná. Policisté ji uzavřeli.
Chtěli jsme tam udržet dav a všechny vyslechnout.
A měli co nejrychleji svědky.
Přijel jsem tam a detektivové mě informovali.
Na místě činu byly tři vážně zranění a dva mrtví.
Tři lidé, co musí na pohotovost do nemocnice.
Neumím si představit tam ležet,
slyšet ty výstřely a vědět, že jsem další na řadě.
V New Yorku nemůžete zastřelit pět lidí. Půjdou po vás jako po divoké zvěři.
Najdou vás.
Každý případ vám sebere kousek duše.
Pokud vám na lidech skutečně nesejde, tuhle práci dělat nemůžete.
Chcete zjistit pravdu.
To je práce detektivů.
Vždycky jsem rád nahlížel za oponu. Co se skutečně stalo?
Pro rodinu je důležité vědět, kdo zavraždil jejich příbuzného.
To je moje práce.
V New Yorku funguje Policejní oddělení New York.
To je ono.
VRAŽDY: NEW YORK
Miluju New York.
Vyrostla jsem ve čtvrti Alphabet City na 10. ulici v sociálním bydlení.
Rodiče na mě byli vážně přísní. Nikdy mi nic nedovolili.
TIMES SQUARE, 70. LÉTA
Na střední jsme místo do školy chodili do kin na 42. ulici.
Dlouho to byla skutečně špinavá čtvrť.
Byly tam peep show.
V hernách se to hemžilo pedofily.
Ale bylo to tam plné života.
Ale pro mě tam bohužel bylo dost práce.
POLICIE NEW YORKU
Policistkou jsem se stala v 80. letech plných kriminality.
Policistům, co nastoupili v 80. letech,
se ty ulice podařilo v 90. letech docela vyčistit.
V první polovině roku 2001 zažívala Broadway zlatá léta.
Divadla byla každý večer plná.
A restauraci Carnegie Deli se dařilo. Lidé čekali ve frontě, aby se tam dostali.
Bylo to tam šílené
a plné turistů, kteří pojídali obrovské sendviče a snažili si nevykloubit čelist.
Bylo to hned vedle divadla, ve kterém natáčel Letterman.
Lidi se tam jenom hrnuli. Byla to dominanta.
Byl zrovna čtvrtek. Už mi skončila šichta.
Baseballový tým mého syna hrál zápas a já jsem byl trenér.
Když mi zavolali, zápas skončil.
Dozvěděl jsem se, že se to stalo v Midtown Manhattan v Carnegie Deli.
Musel jsem tam hned jet. Když se na to dívám zpětně, měl jsem si asi vzít oblek.
Dorazil jsem tam v šortkách a triku.
K tomu zločinu došlo v bytě v nejvyšším patře, ne v té restauraci.
Všechno se odehrálo v pátém patře.
Mluvili jsme se správcem a se sousedy.
Museli jsme najít někoho, kdo nám řekne, kdo ti lidé jsou.
Díky spolupráci s restaurací z přízemí
jsme identifikovali Jennifer Stahlovou. Byl to její byt.
Pamatuju si, jak jsem stál ve dveřích činžovního domu
a viděl jsem nějakýho chlapa, jak jde dolů po schodech a fotí.
Neznal jsem všechny z kriminálky jménem, ale všechny jsem znal od vidění.
Už jsem tam makal dlouho. Říkám si:
„Ani nevidím žádný policejní auto. Kdo to jako je?“
Pamatuju si, že to bylo asi takhle. Ptám se: „Kdo jste?
Co děláte na mým místě činu? Jste u kriminálky?“ „Ne.“ „Tak kdo jste?“
„Fotograf z policejního komisařství.“
Vypípněte, co jsem mu na to odpověděl:
„Je mi u prdele, kdo jseš. Vypadni z mýho místa činu.
Parrino není vlezdoprdelka. Toho případu se chtěli zúčastnit všichni.
Když dohlížíte na místo činu, nemůžete tam pustit nikoho. Ať už je jeho šéf kdokoli.
Vyšli jsme nahoru a uvnitř na podlaze ležela dvě těla obličejem dolů.
Ruce měli za zády.
Někdo je svázal lepicí páskou a střelil do hlavy.
Nebyli to zloději.
Dveře nebyly rozbité.
To nám dalo určité vodítko.
Barbara Butcherová byla jednou z našich vyšetřovatelek. Ale
nikdo nevěděl víc než ona.
Pracovala jsem jako koronerka
pro Úřad hlavního soudního lékaře v New Yorku.
Dorazíme na místo činu a ohledáme tělo.
Spolupracujeme s policií. Místo činu patří jim.
Ale to tělo mně.
Položili čtyři lidi vedle sebe
a zastřelili je.
Raz, dva, tři, čtyři.
Krev tam vytvořila tvar obdélníku.
Dole v obývacím pokoji.
A na jednom místě byly dvě krvavé šmouhy. Z toho místa záchranáři
odvezli dva lidi.
Potom jsem fotografovala rány
a jak byli svázaní.
Jestli mají ruce svázané za zády, svázané kotníky a tak dále.
Jeden z detektivů mi řekl:
„Dovedu tě na místo, kde došlo k první střelbě. K první oběti.“
Byla to Jennifer Stahlová.
Někdo mi řekl, že byla majitelkou bytu
a že ji odvezli, protože jí ještě nahmatali pulz.
I když na místě činu už není tělo, musím shromáždit
všechny důkazy.
Musím o tom člověku dát dohromady nějaký příběh. Když to pravděpodobně nepřežije.
Šli jsme dozadu do malého nahrávacího studia.
Měla tam úžasnou kreativní místnost. Co by se mi taky líbila.
ZDE BYLA ZASTŘELENA
A na chvíli mě přepadl smutek.
Vidět krev v tom malém…
V tom malém roztomilém studiu. To bylo něco příšerného.
Musíte si dát pozor, abyste se nenechali unést emocemi.
Musíte se z toho rychle dostat. Bum. Potlačte to.
Okamžitě to v sobě uduste a pokračujte dál ve svojí práci.
Pamatuju si, jak jsem vešel do toho bytu. Bylo jasné, že tady se obchodovalo.
Tady nešlo o pouliční prodej „oregana“ v parku Washington Square. Ona
prodávala luxusní marihuanu.
Zjistili jsme, že chybí drogy a peníze.
Hned nás napadlo, že jde o nepovedenou loupež.
Ale není běžné mít pět svázaných lidí a čtyři lidi na zemi. Obzvlášť v Midtownu.
To se tam běžně nestává.
Všichni byli střeleni do zátylku. Jako by to byla poprava.
Mohlo jít o osobní nebo o rodinnou záležitost.
Jennifer mohla mít problém se svým přítelem nebo s někým jiným.
Nebylo pro nás důležité, že Jennifer Stahlová prodává trávu.
I když ta nebyla legální. Víc nás zajímalo těch pět lidí, po nichž se střílelo.
Novináři se o to hned vážně zajímali. Zjistili to tu noc, co se to stalo.
22:00 – DVĚ HODINY PO VRAŽDÁCH
Detektivové z kriminálky hledají stopy pár hodin po vraždách dvou mužů a jedné ženy.
Další muž a žena byli hospitalizováni.
Zavolal mi kamarád: „Mich, víš, že… Zapni si televizi.
Viděla jsi zprávy? U Jen se střílelo.“
Přerušovali vysílání.
Nad Carnegie Deli došlo k masakru.
…jako poprava. Byli svázáni lepicí páskou a měli roubík.
Zlomila si prst a byla na operaci.
Na její ruce byla vidět sádra. Věděla jsem, že je to Jen.
Věděla jsem, že je to ona.
Díky mediálnímu tlaku jsme měli víc prostředků.
Manhattan je pro policejní účely rozdělen na Sever a na Jih.
Dělicí čára je 59. ulice.
Manhattan Jih řeší všechno jižně od 59. ulice
až k parku Battery. Od řeky Hudson k řece East. Každá čtvrť má několik okrsků.
Každý z těch okrsků má detektivní tým. Mordparta dorazí jako podpůrný tým,
když v nějakém z těch okrsků dojde k vraždě.
Případ byl přidělen okrsku Midtown Sever.
Takže to vyšetřuje Manhattan Jih.
Potřebujete personál. Čím víc lidí, tím víc informací získáte.
Chtěli jsme, aby se toho účastnil i Manhattan Sever.
Povolali nás, abychom jim pomohli. Ale je by nikdy nepovolali, aby pomohli nám.
Manhattanu Jih jsme přezdívali Srábci z Manhattanu.
Poldové z Manhattanu Sever jsou tvrdší. Navzájem spolu soupeřili.
Při práci pro Manhattan Jih jsem změnila názor. Musíte tam používat hlavu
a vyšetřovací schopnosti, protože pachatel a oběť se často neznají.
A spousta pachatelů pochází z New Jersey, z Brooklynu, z Queens.
Můžou být odkudkoli.
Na místě činu byli svědci, kteří viděli odjíždět červené auto.
Blízko té restaurace.
Po prošetření takových informací to buď zapadne do vyšetřovacího schématu,
nebo se to vyloučí. Ale všechno stojí za to prošetřit.
Udělali jsme maximum pro to, abychom zjistili co nejvíc.
Identifikovali jsme Jennifer Stahlovou. Byl to její byt. Pak musíme identifikovat
ostatní oběti.
Jako první musíte všechny identifikovat, než zjistíte, co se stalo.
Jde o viktimologii. Prověříte jejich minulost. Měli jsme databázi gangů.
Ověříte, jestli jsou v ní.
Zeptáte se na drogovým, jestli nějakou z obětí neznají.
Přezdívky, telefony a tak.
Při našem příjezdu už byli mrtví Stephen King a Charles Helliwell.
Jennifer to nepřežila. Pravděpodobně zemřela jen o pár hodin později.
Střelná rána do hlavy.
Ti další to jako zázrakem Božím
přežili, i když byli střeleni do hlavy.
Mám pocit, že na mě někdo nahoře dával pozor.
Chápete?
Že se mnou byla moje máma nebo tak.
PŘEŽIVŠÍ
Na jednom rameni byl Bůh a na druhém máma.
Protože…
Jo, bylo to
fakt o fous.
Střelili mě
do pravé části těla.
Za mým uchem přímo u linie vlasů.
A výstupní rána byla nad týlní kostí.
Kulka v podstatě kopírovala zakřivení lebky a vyšla ven.
Měl jsem
štěstí. Kdyby se dostala dovnitř, asi bych tady už nebyl.
Ani jsem se nehnul, protože jsem nevěděl… Ležel jsem ve velké kaluži krve.
Nevěděl jsem, jestli bych…
Jestli je ta kulka ve mně, jestli by se nějak nezasekla.
Nevěděl jsem, jestli neumřu.
Tak jsem se ani nehnul.
Jakmile jsem si myslel, že odešli,
uvolnil jsem si ruce z lepicí pásky,
z kapsy vytáhnul mobil
a zavolal na policii. A pak jsem dál telefonoval.
Nevím, zkrátka jsem se chtěl rozloučit s kamarádama.
Z těch dvou přeživších
jsme se snažili dostat výpověď.
Detektivové byli v nemocnici, už když mě tam přivezli.
Řekl jsem jim, co jsem věděl. A všechno, co jsem viděl.
Zjistili jsme, že všechny oběti byly divadelníci, dělaly v umění.
A vyrozuměla jsem, že jedna z přeživších byla snoubenka jednoho ze zabitých.
SNOUBENCI ROSEMOND DANEOVÁ A CHARLES "TREY" HELLIWELL
Povídám: „Vešel jsem dovnitř. Jen mě seznámila s párem,
Rosemond a Treyem. Pocházeli z ostrova sv. Jana.“
Všichni seděli u sklenky vína.
Požádala mě, abych se k nim přidal.
Měl jsem v úmyslu ji ostříhat a získat od ní marihuanu.
Jsem kadeřník, byl to menší barter.
Asi 15 minut po mým příchodu někdo zazvonil na zvonek.
Viděl jsem jenom rozmazanou šmouhu dvou vcházejících lidí,
ale podle jejich velikosti bylo poznat…
Jeden z nich byl vyšší a ten druhej pohlednější.
Vůbec jsem je neznal.
Ten vyšší
vytáhl zbraň a povídá: „Všichni na zem a ruce za záda.“
Poslechl jsem a…
Myslel jsem, že to zabrání dalšímu vyhrocení situace, ale…
Jeden z nich vzal moji kamarádku Jennifer do vedlejšího pokoje. Vím,
že mu řekla: „Vezmi si, co chceš. Ale neubliž mým přátelům.“
A v tu chvíli jsem uslyšel první výstřel.
Tehdy a tam ji asi zabil.
Od tý chvíle jsem ji už neslyšel.
V tu chvíli si říkám…
Věděl jsem…
„Tohle je konec.“ Prostě jsem si myslel, že…
Že tímhle můj život skončil.
V New Yorku nikdy neoznamujeme něčí smrt přes telefon. Lidem to říkáme osobně.
Musíte uprostřed noci někomu zaklepat na dveře
nebo uprostřed dne a říct mu, že někdo z jeho rodiny zemřel. To je to nejtěžší.
Ta slova se neříkají snadno.
Říct někomu, že jeho blízkého zabili.
Takhle tragicky a nesmyslně a…
Tohle bylo horší než obvykle.
A víte, já… Poznáte, když to říkáte někomu,
kdo to ještě neví. Je to zkrátka… Jo.
Není to snadný.
- Zjistili jsme to 11. května. - Jedenáctého.
Rodiče byli na poloostrově Cape Cod. Přišel za nima policista.
- Máma v županu zalévala květiny a dva… - V šest ráno.
Po příjezdové cestě přišli dva policisté: „Jste Karen Helliwellová?“
- Říkala, že se jí sevřelo srdce. - Jo, sevřelo se jí srdce.
Zeptali se jí: „Je tady váš manžel?“
Byl. Řekli jim, aby se posadili. A oznámili jim, že Trey zemřel.
- Jo. - Naše životy se toho dne navždy změnily.
O dva dny později měl mít narozeniny a byla sezóna šeříků.
Šeříky vážně miloval.
Narodil se a zemřel, když kvetly šeříky. Když měly zrovna sezónu.
Trey měl přijet do N.Y., aby poznal Rosemondinu rodinu. Měli jít na svatbu.
Měli bydlet v bytě Jennifer Stahlové v domě, kde byla restaurace Carnegie Deli.
- Jo. - Proto tam byli.
Soucítím s nimi.
Rosemond přišla navštívit Jen,
ale přišlo mi to vážně smutné, protože Trey Jen neznal.
Byla to kamarádka kamarádky, jenom si s ní povídal.
V tomto případu jsme zajistili 18 otisků prstů
uvnitř bytu a na zábradlí.
Ale nenašli jsme žádné balistické nábojnice.
Pět výstřelů. Žádné nábojnice. Takže to pravděpodobně byl revolver.
Možná vražednou zbraň zahodili do kanálu.
Díky oddělení životního prostředí jsme se do nich podívali. A na ulici do popelnic.
Dělali jsme všechno pro to, abychom získali co nejvíc informací.
Na schodišti byla nainstalována bezpečnostní kamera.
To zjistili hned tu noc.
Na záznamu z kamery byli dva černoši.
Jeden měl dredy a mikinu a druhý měl kratší vlasy.
Za celou moji kariéru, během které jsem pracoval na stovkách vražd,
jsme měli k dispozici videozáznam jenom v jednom dalším případu.
Takže mě překvapilo, když jsem tu nahrávku viděl.
Říkal jsem si: „Ty jo. Tohle je výborný.“
Byli to naši podezřelí. Chtěli jsme se s nimi spojit a promluvit si s nimi.
K tomuto případu došlo v 19:30.
Pracovali jsme tam celou noc.
V bytě Jennifer byl záznamník. Blikal. Pustili jsme ho.
Její kamarádka se ptala, jestli je v pořádku.
Dlouho se jí neozvala, takže chtěla vědět, kde je.
Volala jsem k Jennifer domů, když zrovna probíhaly ty vraždy.
Museli jsme vyslechnout její kamarádku a zjistit, proč se o ni bojí.
Proč jí dělalo starosti, že jí nebere telefon?
11:00 – 15 HODIN PO VRAŽDÁCH
Ráno 11. května
ke mně domů přišli detektivové z oddělení vražd.
Vypadali jako ze seriálu Policie New York.
A ptali se mě na její byznys.
Řekla jsem jim: „U ní doma se potkávali lidi.“
Scházeli se tam kamarádi, kouřili, povídali si.
Byli to lidi, které jste znali od pohledu, ale nemuseli jsme nutně být přátelé.
Jennifer prodávala trávu, aby si jako umělkyně přivydělávala.
Zjistili jsme, že hrála ve filmu Hříšný tanec.
Ale tehdy ji zajímala víc hudba než tanec a herectví.
Trávu prodávala ve svém nahrávacím studiu.
Taky si tam ráda vodila kamarády a nahrávala s nimi.
Lidé, kteří přicházeli a vycházeli z Jennifeřina bytu, byli její přátelé.
Bylo to tam pořád živější. Někdy jí to připadalo chaotické a nezvládnutelné.
Neustále zvonil zvonek. Občas tam měla kamaráda, co pouštěl lidi dovnitř.
Ten večer tam pracoval Stephen.
Otevíral její dveře.
Prodávala svým přátelům a lidem, které znala z branže.
Prodávala i slavným lidem. Komikům z pořadu Saturday Night Live a tak.
Svou klientelu si dobře prověřovala. Musela vás znát.
Kdyby vás poslal někdo náhodný,
nemyslím si, že by vás k sobě pustila. Byla extrémně opatrná.
Pro nás jako její přátele to bylo vážně náročné, protože jestli
chtěli něco od Jen, dala by jim to.
Neexistoval žádný důvod pro to zastřelit pět lidí.
Jen jsem viděla pár dní před její vraždou.
Byla dost rozrušená.
Jennifer se hádala se svým přítelem.
Myslím, že se snažila odejít a on ji chytil za ruku a zlomil jí prst.
Jedním z podezřelých byl černoch s dlouhými dredy.
Byla jsem si jistá,
že ji zabil její přítel.
Protože tomu popisu odpovídal.
Díky informacím od Barbary jsme zjistili jméno přítele Jennifer
a museli jsme ho vyslechnout.
Došlo mezi nimi k domácímu násilí.
Museli jsme se ujistit, že do té vraždy nebyl zapletený.
Její přítel to určitě nebyl.
Nevypadal jako on. Už jsem ho znal a byl ke mně vždycky milej. Něco takového
by nikdy neudělal.
Vyslechli jsme přítele Jennifer, ale nebyl to on. Podle informací, co nám poskytl.
O tom, kde byl a co dělal. Věděli jsme, že pachatelem není on.
Zavolal mi:
„Musel jsem si sehnat právníka. Všichni si mysleli, že jsem to byl já.“
Já na to: „Jo, já si to myslela taky.“
Odpověděl mi: „Jak sis mohla myslet, že jsem to byl já. Miloval jsem ji!“
„Hádali jste se spolu. Měla zlomený prst
a z místa činu prý odešel černoch s dlouhými dredy.
Tak co jsem si měla myslet?“ „Jak sis mohla myslet, že jsem jí ublížil?“
Omluvila jsem se mu.
NEMOCNICE BELLEVUE
Když mě propustili z nemocnice, detektivové mi sdělili,
že Rosemond tam zůstane výrazně déle a že jí kulka uvízla v čelisti.
Neznali jsme se. Oba dva jsme se stali oběťmi
hrozných okolností. Ona víc než já.
Přišla o svou
druhou polovičku, takže…
Ani si to neumím představit.
Jako žalobce
z nich musím co nejrychleji dostat co nejvíc informací,
ale zároveň mít na paměti, že je traumatizující
podrobně mluvit o něčem, na co chtějí zapomenout.
Pamatuju si, že dva dny nato jsem mluvil s Rosemond.
Rosemond mi popsala, jak se k ní zvuk výstřelů stále více přibližoval
a ona byla další na řadě.
Slyšela výstřel, který zabil jejího snoubence Charlese Helliwella.
Neumím si představit tam ležet, slyšet ty výstřely
a vědět, že jsem další na řadě.
Kdyby to mělo být to poslední, co udělá, chtěla se otočit a vidět toho,
kdo ji chce zabít. Pohnula se a otočila hlavou
vteřinu předtím, než ji postřelili. To jí možná zachránilo život.
Rosemond vypověděla, že na to zazvonění zareagoval Stephen King.
A slyšela, jak Stephen King řekl Jennifer: „Přišel Sean.“
Odpověděla mu: „Pusť ho dál.“
V tu chvíli jsme získali jméno Sean.
Neměli jsme příjmení, ale aspoň jsme znali křestní jméno jednoho z nich.
12. KVĚTNA 2001 – DVA DNY PO VRAŽDÁCH
Měli jsme dvě hlavní stopy. Zaprvé skutečnost, že tam byl nějakej Sean,
a skutečnost, že jsme měli video.
Z těch dvou věcí jsme vycházeli.
Taky jsme získali spoustu otisků, ale nevěděli jsme, jak jsou cenné
a jestli k něčemu jsou. Nebo jestli patří tomu fotografovi z komisařství.
Vyslýchali lidi, kteří od ní kupovali trávu a byli její přátelé.
Snažili se prošetřit všechny stopy a přijít tomu na kloub.
Mohl to být někdo, kdo zná Jennifer a „Seana“.
Když jsem viděla to video, Sean na něm nebyl.
Vůbec jsem netušila, kdo to mohl být.
Prohledávali jsme byt a místo činu po prvním forenzním ohledání místa.
Vrátili jsme se tam a hledali stopy. Věci, co nejsou forenzně propojené.
Papíry, fotky a tak dál.
A našli jsme životopis, který nás nasměroval k „Seanovi“.
Podle všeho to byl bedňák pro George Clintona a Parliament-Funkadelic.
Jen vždycky chtěla spojovat lidi a vytvářet věci.
To bylo velkou součástí toho, co dělala.
Šli na adresu, kterou Sean Salley uvedl ve svém životopise,
a nebydlel tam. Už tam nebyl.
Zaměřili jsme se na Seana
a získali jsme několik adres v New Jersey.
Detektivové kontaktovali skoro každého člověka, kterého znal.
Jeden z těchto lidí viděl to video z Carnegie Deli
a poznal Seana Salleyho.
A hlavně znal toho druhého člověka, kterého jsme se snažili identifikovat.
Jeho přezdívka byla „Dre“.
Chtěli ho dostat.
Šli jsme do různých domovů a vyslýchali lidi.
A šli jsme do… Vzpomínám si, že to byl dům jeho přítelkyně.
Znala někoho jménem Dre.
Byl to její přítel. Žila s ním.
Andre tam nebyl.
Jako jediný jsem měl vizitky. Proto jsme jim dali tu moji.
20. KVĚTNA 2001 – DESET DNÍ PO VRAŽDÁCH
V sobotu ráno, 20. května…
nám někdo zavolal.
Andre.
A byl ochotný s námi mluvit.
Andre Smith paradoxně přijel v červeném autě,
co odpovídalo popisu auta, které podle svědka odjelo
z těsné blízkosti místa, kde došlo k vraždám.
Když Andre Smith dorazil, požádali jsme ho o otisky prstů,
s čímž souhlasil. Takže jsme měli jeho otisky.
Předpokládám, že si myslel, že bude dost chytrý na to,
aby nás udržel na uzdě a nenechal se chytit, ale aby zároveň spolupracoval.
To byl nejspíš jeho cíl.
Dva kariérně starší detektivové ho celou věčnost vyslýchali.
Mluvili s ním celé hodiny. A když se nemohli nikam dostat,
přišel tam další tým. Čerství lidi, co se přes noc vyspali.
Jako by to byla nekonečná zásoba odpalovačů.
Museli jsme najít odpalovače, který odpálí míč, a budeme pokračovat.
Billy a Tommy Bidell se ho snažili rozmluvit.
Popřel, že by byl na Manhattanu a na místě činu.
Popřel, že by věděl, kdo je Sean Salley.
Ukázal jsem mu snímky z toho kamerového záznamu.
A přímo před sebou viděl tvář Andreho Smithe.
A popřel to: „Ne.“ Zněl prostě jako…
Jak se jmenuje ten Shaggyho song? „Já to nebyl.“
Dokázal to dobře zapírat, ale dál s náma mluvil.
A vždycky existuje… Detektivové vtipkujou o „úrovních zapírání“.
„Nevím, o čem to mluvíte. Já tam nebyl.“
„Vím, o čem mluvíte. Já tam nebyl.“ „Byl jsem tam, ale neudělal jsem to.“
Až nakonec: „Byl jsem tam a udělal jsem to.“
Prováděli jsme ho těma úrovněma zapírání. Pak došlo k tomu,
že jsme našli jeho otisky na lepicí pásce, zatímco byl pořád u výslechu.
A to bylo nesmírně důležité,
protože jsme si byli jistí tím, že na místě činu skutečně byl.
Byli jsme přesvědčeni o tom, že do toho byl zapletený.
Ale neměli jsme fyzické důkazy, které by ho usvědčily, že tam byl.
Pro vyšetřovatele je nesmírně povzbuzující, když jsou na správné stopě.
A teď na něj mohli zatlačit trošku víc,
protože věděli, že tam byl.
Předtím ho někam tlačili, i když neznali žádné odpovědi.
Byli jsme tam několik hodin. Zkoušeli jsme to z různých úhlů, nic nám neříkal.
Ten chlápek byl fakt oříšek. Už s ním mluvilo šest detektivů, co mu řekli:
„Na videu vidíme, že jsi tam byl.“ A on to dál zatraceně zapíral.
S Tomem Bidellem jsme se snažili vymyslet jinou strategii.
A přišla k nám Irma:
„Nevadilo by vám, kdybych si s ním promluvila, zatímco Tom jí?“
Já na to: „Ne, Irmo. Jenom do toho.“ Ať to zkusí někdo novej.
Byli jsme ochotní vyzkoušet cokoli, co to nějak změní.
„Pusťte tam ženskou. Jestli ho obměkčí.“
Andreho Smithe jsem neznala. Nevím, koho budu vyslýchat, dokud před ním nesedím.
A pak v nich dokážu víceméně číst. Poznám, jací jsou. Zjistím, co je rozmluví.
Řekla jsem mu: „Připomínáš mi mého bratra Rubena.“ Což byla pravda.
S pachateli si napřed povídám na osobní úrovni
a pak přejdu k výslechu.
Funguje mi to. Díky tomu se se mnou cítí bezpečně.
Vězni o mně říkají: „Ta Riverová se na mě usmívala a vrazila mi kudlu do zad.“
Irma má schopnost číst podezřelého
a zjistit, kde s ním má navázat spojení,
aby mohla dál pokračovat a získat od něj odpovědi, které potřebuje.
Je mi jedno, jestli máte oblek za 5 000 dolarů,
nebo jestli jste bezdomovec v teplákách a špinavých teniskách.
Nezáleží mi na tom. Ke všem se chovám s respektem.
V každém zlém člověku je vždycky aspoň špetka něčeho dobrého.
Při výslechu tu trošku dobra musíte najít.
„Jaké jsi měl dětství? Aha, já měla podobné.“ Jako dítě jsem neměla hračky.
Nikdy jsem neslavila Vánoce. Někdy jsme neměli jídlo.
Vyrostla jsem v sociálním bydlení, takže je chápu.
Andre Smith byl vážně zdvořilý člověk. Mluvil docela potichu.
Řekl mi, že má dítě.
Ptám se: „Máš dítě?“ Vím, že ho tímhle můžu obměkčit.
Využila jsem toho.
Všiml jsem si, jak najednou změnil tón. Zvedl hlavu.
Věnoval jí pozornost. Poslouchal ji.
Bylo vidět, že se mu trochu rozzářily oči.
Ťala do živého.
Řekl mi, že to udělal, protože potřeboval plenky pro svoje dítě.
Myslela jsem si, že je připravený. Říkám mu: „Vrátí se.
Jsou to skvělí chlapi a moji přátelé.“ Mluv s nima. Můžeš jim důvěřovat.
Irma nám dala signál.
Musel jsem se otočit. Přerušil jsem Tommyho,
kterej se zrovna cpal čokoládou a limonádou.
To byla obvykle jeho večeře. Povídám mu: „Hej, troubo, jdeme.
Nech tu čokoládu. Jdeme tam. Úplně se změnil. Využijeme toho.“
Tak vypadá výslech od prvotřídního týmu detektivů.
Irma s ním naváže skutečný lidský kontakt a připraví ho. To je zlomový bod,
kdy přestanou zapírat a jsou připravený vám všechno vyklopit.
Když jsem mu pokládal otázky, kýval hlavou.
Přiměli jsme ho, aby mluvil.
Vypověděl, že Seana Salleyho poznal v Newarku přes společného kamaráda.
Sean Salley mu říkal, jak se mu nedaří a jak nemá žádné peníze.
Řekl mu svůj plán. Chtěl vykrást jednu prodejnu trávy na Manhattanu.
Andre Smith nám nakonec sdělil i detaily těch vražd.
Chtěl tam ukrást trávu a peníze.
Vypověděl, že mu ta holka řekla: „Neubližuj mi. Neubližuj mým přátelům.“
Odpověděl, že kvůli tomu tam nepřišel.
Balila mu peníze a marihuanu.
Podíval se do druhého pokoje. Salleymu se nedařilo všechny svázat.
Šel tam a řekl mu: „Zůstaň s ní.“
Začal všechny svazovat.
A ten chlápek pak začal všechny střílet.
Jakmile jsme měli písemné prohlášení o přiznání viny Andreho Smithe,
dozvěděl jsem se, že policejního komisaře urazilo to,
jak jsem sprdnul jeho fotografa.
Taky mu vadilo to, že jsem tam přijel v kraťasech a v tričku.
Den nebo dva na to mě policejní komisař stáhnul z případu.
Přeložili mě na 25. okrsek v Harlemu a na tamní detektivní oddělení.
Irma mi pověděla: „Napiš jeho jméno na kus papíru.
Pak si ten kus papíru dej do boty
a deset dní na něj šlapej. A všechno dobře dopadne.“
Mám to od tátovy mámy. Věřila v náboženství santeria. Opravdu hodně.
Naučila mě, že když vám někdo ublíží, napište na kus papíru jeho jméno.
Vím, že odteď to budete taky dělat.
Dáte si jeho jméno do boty a šlapete na něj.
Chodíte po něm a přejete si, aby vás ten člověk nechal být.
Je těžké od toho odejít, když je ten případ váš.
Ale nemůžu s detektivy sdílet svoje myšlenky a rady a podkopávat nového šéfa.
Teď je za to zodpovědný někdo jiný. Když vám zavolají a chtějí radu, není problém.
Ale nemůžete jim volat sami a nabízet jim rady. Je to těžké i pro ně,
protože ví, že se na vás komisař zlobí.
Nechtějí s váma mluvit, protože se do toho nechtějí namočit. Takže…
Já…
donutil jsem sám sebe, abych od toho odešel. Ani jsem to nesledoval v médiích.
23. KVĚTNA 2001 – 13 DNÍ PO VRAŽDÁCH
Kvůli 2 800 dolarům zabili tři lidi. Dva z nich zastřelili, jako by šlo o popravu.
Newyorská policie v tuto chvíli zadržela pana Andreho Smithe.
Vzkazuju druhému podezřelému z těchto ohavných zločinů,
kterého detektivové identifikovali jako Seana Salleyho, ať si je jistý tím,
že newyorská policie
bude neúnavně pokračovat, dokud nebude spolu se svým komplicem v naší vazbě.
Radím mu, aby následoval příkladu Andreho Smithe
a přihlásil se na nejbližší policejní stanici.
Andre Smith vypověděl, že z bytu odešel se Seanem Salleym.
Vrátili se zpátky do Newarku a to bylo naposledy, co viděl Seana Salleyho.
Museli jsme po něm dál pátrat.
Sehnat jeho telefonní číslo, zjistit, komu volá a pak ho najít.
Sledovali jsme telekomunikační věže.
Zastavil se v Louisianě.
V New Orleans jsme měli tým lidí. Detektivy a seržanty.
Zdálo se, že Salley je o krok napřed.
V tu chvíli musíte pokračovat dál.
Snažili jsme se ho najít přes mobil. Ale zbavil se ho.
Už jsme neměli žádné stopy.
Pořád jsme se tím zabývali, ale už uběhly dva měsíce.
Stopy už vychladly.
Chtěli jsme s tím jít do pořadu America's Most Wanted.
Dne 14. července se odvysílala epizoda
o Seanovi Salleym a o vraždách v Carnegie Deli,
abychom získali nějaké stopy.
Vysílalo se to v celé Americe.
Ten pořad má velkou sledovanost. Americká veřejnost o tom teď věděla.
Bůh žehnej Americe. To je to, co chci říct.
Protože lidé začali volat s tipy 20 minut po odvysílání epizody.
Někdo na Floridě ho poznal a informoval nás.
Měl být v útulku pro bezdomovce v Miami.
Okamžitě jsme kontaktovali Miami. Řekli nám: „Musíte si pro něj přijet.“
Detektiv z Miami vyslýchal lidi v tom útulku pro bezdomovce.
Sean Salley vešel do haly a vzal nohy na ramena.
Psi ho vystopovali a obklíčili ho na něčím dvorku.
Zajala ho psí jednotka miamské policie.
Jeden pes ho kousnul do levého předloktí,
ale na místě byl ošetřen a máme ho ve vazbě.
Čelí třem obviněním z vraždy prvního stupně
a obvinění z kladení odporu při zatýkání bez užití násilí.
Než ho chytili, byl jsem… Každé vrznutí, co jsem slyšel…
V noci jsem nemohl spát.
Myslel jsem, že nejsem sám.
Když je oba chytili,
byla to
úleva.
UPRCHLÍK Z MASAKRU V RESTAURACI CARNEGIE DELI BYL DOPADEN!
Tehdejší šéf detektivů na Manhattanu mi řekl,
abych jela na Floridu a provedla výslech Seana Salleyho.
Myslím, že když jsou lidi na útěku, někdy je pro ně úlevou, když je dopadnou.
V tu chvíli se mi zdálo, že se mu trochu ulevilo, že ho dopadli.
Vyslechla jsem ho. Zeptala jsem se, co se stalo. Hned se přiznal.
Získali od něj ústní a písemné prohlášení, v němž se přiznal,
že zabil Jennifer. I když tvrdil, že to byla nehoda.
A…
Vinu za zabití lidí v obýváku svalil na Andreho Smithe.
Přiznal se, že zmáčknul spoušť.
Ať už to bylo omylem, či nikoli, zabil tím Jennifer Stahlovou.
To bylo klíčové. Bylo to klíčové,
protože při stíhání za trestný čin vraždy nezáleží na tom,
zda někoho zabijete úmyslně, nebo omylem. Vlastně ani nezáleží na tom,
zda oběť zemřela, protože jste ji zastřelil vy, nebo někdo jiný.
Pokud se podílíte na související loupeži, jste podle zákona odpovědní
za vraždy stejně jako osoba, která stiskla spoušť.
OBVINĚNÍ: VRAŽDA DRUHÉHO STUPNĚ
Phillip King seděl ve druhé řadě soudní síně
a poprvé pohlédl do tváře Seanovi Salleymu.
To je jeden z mužů obviněných z vraždy Kingova syna Stephena.
Pořád jsem si říkal: „Ovládej se.“
OTEC STEPHENA KINGA
„Nepřeskoč zábradlí a nezaútoč na něj.“
Viděl jsem to. Viděl jsem, čím si ten muž prošel.
Snad takový vztah mám i já se svým synem.
Teď mě to trochu dojalo.
Určitě takový vztah máme. A takový jsem měl i se svým tátou.
Máme plné ruce práce s přípravou na soud. Pro vás utekl rok nebo dva,
ale v očích té matky, otce, bratra nebo sestry se to odehrálo včera.
ZÁŘÍ 2001 – TŘI TÝDNY PŘED SOUDEM
Je úterý.
Právě vezu svoje děti do školy.
A v rádiu slyším, že do Světového obchodního centra narazilo letadlo.
Mám na sobě džíny a tričko.
Kvůli problémům, co jsem měl v Carnegie Deli, jsem jel domů a oblékl si oblek.
To mě zdrželo tak 20 minut.
Zatímco jsem byl ve svém bytě, slyšel jsem náraz druhého letadla.
Je to pravda. Byla to doslova hrůza.
Všichni byli zatraceně nervózní a vyděšení.
Každý, koho jste viděli.
Je neuvěřitelné, k čemu tam došlo.
Když se to všechno zhroutilo… Na to člověk nikdy nezapomene.
Ztratil jsem pár skvělých přátel.
Těžko se o tom mluví.
Přežil jsem 11. září. Těch 20 minut by mě možná
dostalo na jiné místo a všechno by to dopadlo jinak.
Tuhle lekci jsem vždycky připisoval tomu, že jsem si musel obléct oblek.
Život mi zachránilo to, že jsem nepomáhal v každodenním oblečení.
Nechť je země lehká těm, kdo ten den zemřeli.
Ale lidi kvůli tomu umírali ještě dlouho potom.
O dvacet let později mi diagnostikovali rakovinu z 11. září.
Teroristé byli ještě úspěšnější, než čekali.
Můj život pohltilo 11. záři.
Moje kancelář byla vzhůru nohama. To…
Od základů mi to změnilo život. Změnilo mi to práci, osobní život, všechno.
Všichni jsme se do toho zapojili. Všichni jsme tam byli.
Všichni jsme měli pocit, že je nezbytné, abychom si navzájem pomáhali.
A dělali jsme to dál. Pak jsme se vrátili do práce. K tomu, co nám jde.
A dál jsme v tom pokračovali.
KVĚTEN 2002 – ROK PO VRAŽDÁCH
RESTAURACE CARNEGIE DELICATESSEN
POLICEJNÍ PÁSKA – NEVSTUPOVAT
Proces se uskutečnil téměř rok po těch vraždách.
Byl to výjimečný soudní případ. Nikdy jsem nic takového neviděla.
Oba byli souzeni ve stejnou dobu.
V soudní síni měli dvě poroty a dva obžalované.
Pozitivní na tom bylo, že jsme se vyhnuli tomu, aby museli přeživší
dvakrát k soudu. Nemuseli si to znovu prožít. Dvakrát.
Ve dvou oddělených procesech. I jednou je to víc než traumatické.
Nejsem rád středem pozornosti. Svůj příběh jsem vyprávěl na svědecké lavici.
Soustředil jsem se na svou kamarádku Francescu. Seděla tam.
Šla tam se mnou. Díky tomu jsem byl víc v klidu.
Soud trval několik týdnů. Měli jsme hodně svědků.
Chtěla jsem pochopit, co se stalo Jen
a jejím kamarádům, které měla tak ráda.
Ale vidět ty fotky z místa činu na mě bylo moc.
Jeden z pachatelů řekl: „Když jsem hlídal Jennifer, v ruce jsem držel zbraň.
Třásly se mi ruce a bál jsem se.
Chtěl jsem odtamtud vypadnout. Zbraň omylem vystřelila.“
Ne, tak to nebylo.
A to víme díky tomu, že Jeniffeřina rána na hlavě,
rána od kulky, byla rána způsobená z bezprostřední blízkosti.
Takže mi neříkej, že ses třásl strachy a že zbraň náhodou vystřelila.
Ne, držel jsi ji záměrně. Chtěl jsi vystřelit a vystřelil jsi.
Důkazy nelžou.
Ale lidé ano.
Často.
VINNI JSOU OBA
VRAZI DOSTANOU 120 LET
SOUDCE ODSUZUJE VRAHY NA DOŽIVOTÍ
Když jsme se dozvěděli ten verdikt,
cítili jsme úlevu a samozřejmě pocit hrdosti.
Byl jsem tak šťastný, protože jsme vynaložili tolik úsilí. A taky za…
všechny ty lidi, co zemřeli. A za Rosemond a Anthonyho, co to přežili.
A za jejich rodiny. Za rodiny všech.
Konečně to mohli nějak uzavřít.
Spalo se mi mnohem snadněji. Když jsem věděl, že se už nedostanou ven.
Skákali jsme samou radostí a slavili? Ne. Byla to taková tichá chvíle,
kdy se lidé prostě…
Objímali a plakali.
- Mohli jsme si vydechnout. - Jo. Spravedlnosti bylo učiněno zadost.
Jenina smrt ovlivnila tolik z nás. Ale neznali jsme se.
Nakonec jsme se všichni spojili.
Každý rok po té tragédii jsme oslavovali Jenin život v den jejích narozenin.
Den generálky Jen.
Byl to tak dobrý člověk.
Skutečně.
Irma mi zavolala a řekla mi o tom verdiktu. Potěšilo mě, že je odsoudili.
Ale víte…
Není to jako vyhrát Světovou sérii nebo tak.
Nejste šťastní. Někdo kvůli tomu musel zemřít.
Je to vážně zvláštní. Nevím, jak ten pocit popsat.
Na začátku policejní kariéry jsem měla panické ataky.
Tu první jsem měla v situaci,
kdy jsem viděla dvě mrtvá těla v jeden den. Mrtvé jsem nikdy neviděla.
Nakonec jsem se naučila, jak svoje pocity vypínat.
V hlavě si představuju vypínač. Můžu ho zmáčknout: „Cvak.“
„Zapnout, vypnout.“ A vypnu to.
Není to tak, že by mi to bylo jedno. Ale nemáme kontrolu nad tím, co se stane.
Naučíte se žít den po dni.
Tak žiju já. Den po dni.
Ty vraždy byly naprosto nesmyslné. Připomnělo mi to můj první případ,
kdy jsem skutečně pochopila, jak zlí lidé umějí být.
Šlo o případ Michaela McMorrowa v roce 1997.
Bylo to tak brutální.
Extrémně přehnané.
Moc děsivějších míst činu jsem neviděla.
A já jich viděla tisíce.
Reagujeme na hlášení o pohřešované osobě na adrese 115 Central Park West.
V té budově žili boháči.
Viděli jsme mladou dívku a chlapce ve vaně.
Jak se navzájem myjí ve vodě.
I když to muselo být nesmírně trapné,
všiml si, že je tam krev.
Řekla nám: „V jezeře je tělo.“
Tělo v jezeře. Vážně? To určitě.
Tělo 44letého Michaela McMorrowa
bylo vytaženo z jezera v newyorském Central Parku.
Oběť byla 30krát bodnuta, rozříznuta a vykuchána.
Proč by někdo chtěl takhle zničit jeho tělo?
Proč?
Překlad titulků: Jakub Doležal