БЕРЛІН, НІМЕЧЧИНА 30 КВІТНЯ 1945 РОКУ
Німецький опір слабшає,
і зараз ми в ситуації, коли може статися що завгодно.
Наступне включення із Сан-Франциско. Репортаж Вільяма Л. Ширера.
Отже, Гітлер мертвий і знищений,
як і країна, яку він намагався зробити правителькою світу,
а зрештою лише зруйнував.
Мушу зізнатися, що в певному сенсі,
у дуже глибокому сенсі, звісно,
я багато років чекав на цей день.
Ми дізналися, що умови капітуляції Об'єднаних націй прийнято.
Це, пані та панове, кінець Другої світової війни.
Ми отримали цю звістку з Білого дому у Вашингтоні.
ДРУГА СВІТОВА ВІЙНА ЗАБРАЛА БЛИЗЬКО 60 МІЛЬЙОНІВ ЖИТТІВ
І СТАЛА НАЙРУЙНІВНІШИМ КОНФЛІКТОМ В ІСТОРІЇ ЛЮДСТВА.
Берлін капітулював.
Німецькі генерали вилізли зі своїх нір і схованок,
наче звірі, вигнані з лігва.
Герінг здався.
Геббельс волів застрелитися.
Тепер головні воєнні злочинці були в руках правосуддя.
НА НЮРНБЕРЗЬКОМУ ПРОЦЕСІ ДЕРЖАВНІ ЛІДЕРИ
УПЕРШЕ ПОВСТАЛИ ПЕРЕД СУДОМ ЗА ВОЄННІ ЗЛОЧИНИ.
Було вирішено судити їх у Нюрнберзі.
Нюрнберзі, де біснувалися нацисти.
Нюрнберзі, звідки божевільний Гітлер погрожував усьому світу.
Нюрнберг зараз лежить у руїнах і попелі.
Тут їх притягли до відповідальності за злочини,
які вчинили ці розпалювачі війни, ці змовники проти народів,
м'ясники цілих поколінь і грабіжники цілих держав,
ці дітовбивці й работорговці,
ці гуни XX століття.
За все це вони мають відповісти.
Настав час розплати.
ЦЕ ІСТОРІЯ ПРО ЗЛЕТ І ПАДІННЯ
ОДНОГО З НАЙКРИВАВІШИХ РЕЖИМІВ В ІСТОРІЇ,
РОЗКАЗАНА ОЧЕВИДЦЯМИ Й ІСТОРИКАМИ.
Не ховай обличчя, Герінгу.
Увесь світ знає тебе, і він тебе проклинає.
ВИНИЩЕННЯ ЄВРЕЇВ
ЗЛОЧИНИ ПРОТИ ЛЮДСТВА
ГІТЛЕР І НАЦИСТИ: ЗЛО НА ЛАВІ ПІДСУДНИХ
НЮРНБЕРГ, НІМЕЧЧИНА 1945 РІК
Спершу вислухаємо того, хто найкраще знає Німеччину
і чиї ефіри з Берліна й Німеччини охоче слухала вся країна
на початку нацистської агресії.
Пані та панове, автор «Берлінського щоденника», Вільям Л. Ширер.
Усе це тривало 2319 днів.
Близько шести років.
Німецькі лідери взагалі не відчували відповідальності за скоєне.
Коли вони здавалися, ніхто не промовив і слова покаяння за вчинені злочини.
Вони не відчували відповідальності за те, що хотіли знищити наш світ.
Для мене це був останній розділ історії,
яка почалася 11 років тому в цьому місті.
Це було моє перше завдання в гітлерівській Німеччині.
Я приїхав сюди у відрядження на початку вересня 1934 року
на щорічний з'їзд Нацистської партії.
ЦЕЙ СЕРІАЛ ҐРУНТУЄТЬСЯ НА РОБОТАХ ВІЛЬЯМА Л. ШИРЕРА.
ЙОГО ГОЛОС ВІДТВОРЕНО НОВІТНІМИ ТЕХНОЛОГІЯМИ.
Тоді я вперше побачив Адольфа Гітлера та його поплічників.
Герінга, Геббельса, Гіммлера й Гесса.
Тоді я почав висвітлювати становлення Третього Рейху
на наступні шість років.
А зараз ті нацистські лідери, які не вчинили самогубства,
чекають суду за злочини проти людства.
Нарешті їх наздогнало правосуддя.
Друга світова війна призвела до повного спустошення,
з яким пізніше люди мали якось справитися.
Як після такого можна відновити справедливість?
Саме тому Нюрнберзький процес був критично важливим.
НЮРНБЕРЗЬКИЙ ПРОЦЕС ТРИВАВ 10 МІСЯЦІВ, З ЛИСТОПАДА 1945 ДО ЖОВТНЯ 1946.
БУЛО ЗНЯТО ЛИШЕ 35 ГОДИН ВІДЕО, ОДНАК ЗАПИСАНО 1200 ГОДИН ЗВУКУ.
БІЛЬШІСТЬ ЦИХ МАТЕРІАЛІВ ОПРИЛЮДНИЛИ НЕЩОДАВНО.
Уперше в історії людства
суд, що складався з американських, британських,
французьких і російських суддів, мав винести вирок
за безпрецедентні для людства злочини.
У глядацькій ложі було 400 журналістів
з усіх куточків світу.
Атмосфера в залі суду була напружена.
Ніхто не знав, чого очікувати.
Коли підсудні заходять,
у залі суду панує тиша, а люди витріщаються на них.
Це справді кінець довгої ночі найжахливіших кошмарів,
і сильні цього світу пали.
Раптова втрата влади
миттєво оголила їх, позбавивши зарозумілості,
яка була їхнім самісіньким єством усі ці роки.
Надто стрімко стали вони нещасними, розореними, маленькими чоловіками.
Довга «нацистська ніч» спонукала мене замислюватися й писати.
Як і багато інших, я всі ці роки шукав хоч якийсь сенс.
На Нюрнберзькому процесі вражали не присутні, а відсутні.
Фізично Гітлера там не було,
але його присутності було не уникнути.
АВСТРІЯ 1889
Кожна людина має в собі потенціал бути доброю чи злою,
і якщо поглянути на молодого Гітлера, то нічого не вказувало,
що він стане жахливо мстивою, сповненою ненависті постаттю,
життєвою мотивацією якої стане винищення цілої раси людей.
Гітлер народився в Австрії.
Він був із сім'ї середнього класу.
Мати Гітлера була, мабуть, єдиною людиною в його житті,
яку він справді любив.
Здається, вона була дуже ніжною, доброю людиною,
якій довелося мати справу з дуже важким чоловіком.
Гітлера виховують досить суворо.
Батько б'є його, що було звичним тоді.
Його батько був митником,
який змінив ім'я зі Шикльгрубер на Гітлер.
Уявляєте? Могло скластися, що люди б кричали
«Хайль Шикльгрубер», а не «Хайль Гітлер».
Гітлер був дещо дивакуватим.
Він любив багато читати. У нього була потужна уява.
Гітлер не був відмінником.
Він не був старанним учнем.
Він мав нездійсненну мірю стати великим художником.
У 1907 році Гітлер переїхав до Відня
з надією вивчати мистецтво у Віденській академії мистецтв.
Згодом йому відмовили у вступі, що його просто шокувало.
Він хотів стати всесвітньо відомим митцем,
але в нього не дуже добре виходило.
Якщо ви подивитеся на його картини, то здебільшого це міські пейзажі,
і йому відмовили, бо він не міг зобразити людей.
Цікаво, що він не міг малювати людей.
Він ледь зводив кінці з кінцями,
продаючи картини, змальовані з листівок.
Кілька років він жив у притулку для чоловіків,
у північній частині Відня.
Він вів злиденне життя.
У той час
німецькомовна частина Австрії була частиною більшого політичного утворення,
так званої імперії Габсбургів, або Австро-Угорщини.
Це була національно- й етнічно-розрізнена імперія,
і на початку XX століття
майже всі великі народи намагалися відірватися від неї
і заявити про автономію.
Угорці, чехи, румуни,
усі ці різні народи хотіли власної держави,
не обов'язково незалежної, але точно самоврядної.
У той час Німецька імперія
була найважливішою економікою Європи.
Це була велика, успішна, індустріальна держава.
Тоді сформувалася так звана пангерманська ідеологія,
загальнонімецька ідеологія серед німців-австрійців,
які мали сильне презирство
до представників імперії іншої національності
і дуже хотіли відділитися від неї,
щоб об'єднатися з Німецькою імперією по сусідству.
Серед багатьох правих у Відні було поширене переконання,
що німецький народ вищий за інших,
вищий за чехів, вищий за євреїв.
Антисемітизм, або ненависть до євреїв,
існував у Європі задовго до цього,
але наприкінці XIX століття з'явився новий тип антисемітизму,
і маргінальні політичні агітатори писали трактати,
які роз'яснювали расистські ідеї про те, що євреї — це підривна раса,
яка змовилася проти нашої цивілізації,
щоб знищити працелюбних дрібних підприємців.
У Відні було багато видатних політиків,
які були не лише політичними антисемітами,
а й говорили про расовий антисемітизм.
Карл Люгер був мером Відня
й називав себе і свій рух християнсько-соціалістичним,
а антисемітизм був ключовим елементом цього руху.
У молодості Гітлер бачив це все
й певним чином надихався цими ідеями.
Гітлер від початку життя зневажав Австрію та багатонаціональну імперію Габсбургів.
Він вважав себе насамперед німцем, а не австрійцем.
Він вважав німецьку націю великою.
Він жив у світі власних фантазій.
Гітлер любив оперу й витрачав на неї більше грошей, ніж міг собі дозволити.
Особливо його захоплювали музичні драми Ріхарда Вагнера.
Він вважав, що Вагнер зображує Німеччину, до якої він сам прагнув,
Німеччину богів, героїзму та великих лідерів.
Ця музика промовляла до нього, пронизувала його.
Одна з перших опер Вагнера, яку бачить Гітлер, — це «Лоенгрін»,
романтична опера середини XIX століття,
де славетний герой Лоенгрін певним чином жертвує собою
заради нації.
Потужна музика Вагнера
підживлювала ідею Гітлера про те,
що одного дня він сам стане великим героїчним лідером.
Увага!
НЮРНБЕРЗЬКИЙ ПРОЦЕС 21 ЛИСТОПАДА 1945 РОКУ
Одного дня Гітлер стане диктатором Німеччини,
а потім завойовником майже всієї Європи,
однак насамперед він запам'ятається як
один із найбільш жорстоких, кровожерливих і варварських тиранів
в історії людства.
Він занурив світ
в одну з найкривавіших і найруйнівніших воєн в історії.
Роберт Джексон, головний прокурор США
на Нюрнберзькому процесі,
був на той час суддею
у Верховному Суді США.
Його вступна промова на Нюрнберзькому процесі була шедевром.
ОРИГІНАЛЬНИЙ ЗВУКОЗАПИС
Привілей
відкривати перший в історії процес
за злочини проти мирного світу —
це величезна відповідальність.
Злочини, які ми хочемо засудити й за які хочемо покарати,
були настільки продумані,
настільки лихі й настільки руйнівні,
що цивілізація не може дозволити собі їх проігнорувати.
Бо вона просто не переживе,
якщо вони повторяться.
Те, що Джексон каже під час свого вступного слова,
піднімає моральні ставки самого судового процесу,
а також усього того символізму,
який союзники хотіли вкласти в цей трибунал.
Це не лише політична справедливість.
Це повна сила закону, мобілізована,
щоб спробувати покарати та піддати правосуддю винуватців
одних із найбільших жахів, які коли-небудь бачило людство.
Гадаю, сьогодні ми почули
одну з найславетніших судових промов.
Ці слова відгукнулися в серцях, сповнених надії,
прагнень і великих викликів цього часу.
Як людина
я хотів би уникнути цієї довгої німецької глави свого життя,
але я не шкодую про неї як журналіст і зрештою письменник.
Вільям Ширер — сторонній свідок зсередини,
що дало йому величезну перевагу, якої немає в більшості істориків,
що пишуть про далеке минуле, а не те, у якому жили самі.
Ширер справді став свідком
формування багатьох нових процесів з 1934 по 1940 рік.
Він бачив ранні стадії нацистського режиму.
Багато його передач
були новаторськими у сфері міжнародних радіоновин.
Я бачив, що відбувається з націями й народами, яких завойовує Гітлер.
Я бачив, як він знищує їх із брутальністю
й безжальністю, які треба побачити, щоб справді збагнути.
Хочу додати дещо від себе, якщо можна.
Хочу запевнити вас, що я не «диванний експерт»,
який буде розповідати вам вигадані історії про ворога.
Правда про нього не потребує домислів.
Поки мій дідусь вів передачі з нацистської Німеччини,
він записував у свої щоденники те, що бачив там на власні очі,
і те, про що не міг говорити в ефірі.
Це були щоденні записи без цензури.
Після війни він продовжував писати.
Він справді розумів, куди рухається історія
і наслідки того, що відбувається.
Він вважав, що демократія є важливою і водночас вона завжди в небезпеці.
Те, що сталося в нацистській Німеччині, не стається зненацька.
Ці зміни дуже повільні й поступові.
Мій дідусь завжди казав нам бути уважними.
Навесні 1913 року, коли Гітлеру було 24 роки,
він переїхав з Відня до Мюнхена, у Німеччині.
Головною причиною полишити Австрію була втеча від військової служби.
Три роки, після свого 21-річчя,
він ухилявся від неї.
Однак у нього була
незгасна впевненість, що він усе одно досягне успіху.
Як саме він ще не знав.
Початок Першої світової війни в 1914 році допоміг Гітлеру втекти
від усіх невдач і розчарувань його особистого життя.
Десятиліттями всі великі держави Європи: Росія, Британія, Франція, Австро-Угорщина,
мали різні союзи та угоди.
Однак на початку XX століття ці союзи почали розпадатися.
Першу світову спричинив смертельний коктейль.
У 1914 році в Європі існувала дуже крихка система союзів,
але також були імперіалістичні територіальні амбіції
деяких держав,
національна гордість і мілітаризм,
які разом призвели до Першої світової війни.
Перша світова війна почалася через спадкоємця престолу Габсбургів,
ерцгерцога Франца Фердинанда,
якого вбили разом із дружиною.
Їх убили боснійсько-сербські терористи.
Напруга в Європі відразу ж зросла.
Російська імперія заявила: «Ми підтримуємо сербів».
Німецька імперія заявила: «Ми підтримуємо австрійців».
Французи заявили: «Ми підтримаємо росіян».
Британці сказали: «Ми підтримаємо французів».
Тож обидві сторони зійшлися.
За кілька тижнів склалася ситуація,
коли ці великі європейські держави воювали одна з одною.
Ворог порушив мир, вторгшись на наші землі.
Тож візьмімо зброю до рук!
Ми виграємо цю битву, навіть якщо весь світ буде проти нас.
Початок Першої світової війни
викликав захват і піднесення в Європі.
Складалося враження, що це просто весела спортивна подія.
Усюди на території цих держав молоді люди вступали в армію,
щоб не пропустити такої пригоди.
Націоналізм став дуже важливим елементом європейської психіки,
і ось раптом усі відчули справжнє споріднення.
Гітлер теж відчуває цю енергію, цей імпульс,
і він хоче долучитися, хоче взяти в цьому участь.
Є відома фотографія святкування початку війни.
Гітлер на ній просто в екстазі.
І тому він добровільно вступив до баварської армії,
яка була частиною німецької армії.
Він відмовляється служити
в багатонаціональній армії імперії Габсбургів,
бо Гітлер вважає себе німцем.
Панував справжній хаос.
Тисячі молодих людей вступають до війська,
і посадовці не можуть належним чином перевірити їхні документи.
Тож він проходить, хоча не є баварцем чи німцем.
Для Гітлера війна — це слава.
Війна — це щось фантастичне.
Війна піде на користь німецькій нації.
У Гітлера раптом з'явилася мета.
Він знайшов ціль
для свого непримітного, доволі жалюгідного життя.
Початок Першої світової війни в 1914 році став для Гітлера порятунком.
Пізніше він казав:
«Війна стала визволенням від страждань, які нависли на мені в дні моєї юності.
Мені не соромно зізнатися, що я опустився на коліна
і подякував небесам».
Ця війна мала завершити всі війни.
Але хлопці, які йшли на війну у 1914 році,
не могли цього розуміти.
У них не було розуміння жахливих технологічних змін,
які відбулися.
Жахи механізованої війни,
поява кулемета, використання отруйного газу,
створення танків, поява вогнеметів,
поява літаків, що скидають бомби,
і багато інших засобів, створених для масового вбивства людей.
Вони створені, щоб знищувати людську плоть.
Гітлер був бігуном, який доставляв
кореспонденцію зі штабу на лінію фронту й назад.
Протягом чотирьох років
він воював, доставляв послання, наражався на небезпеку
і сварився зі всіма, хто посмів зрадити війну
чи розчаруватися в ній.
Під час війни
деякі випущені снаряди були з газом,
дуже отруйним газом — іпритом, надзвичайно смертельним і небезпечним.
І Гітлер потрапив під атаку,
після чого його госпіталізували.
Темного осіннього недільного ранку 10 листопада 1918 року
прийшов пастор, який приніс неймовірні новини для поранених солдатів.
Кайзер Вільгельм II, імператор Німеччини,
зрікся престолу і, за словами пастора, утік до нейтральної Голландії.
Німецька армія здалася «союзникам» у французькому Комп'єні.
Війну програно.
Пастор заридав.
Як і осліплений капрал Гітлер.
В одну мить
чотири роки його життя втратили будь-який сенс.
Їх просто знищили.
Більшість вірила, що Німеччина перемагає.
Так сталося, тому що німецька влада
буквально до останніх тижнів перед поразкою
запевняла, що Німеччина перемагає.
Вони приховували глибинні проблеми німецької армії
від широкого загалу.
Німецьким командувачам стає зрозуміло,
що вони зазнали беззаперечної поразки на полі бою.
Тож верховне командування приходить до єдино можливого висновку,
що потрібно якомога швидше виходити з війни.
КІНЕЦЬ ВІЙНИ ПОЧАТОК РЕВОЛЮЦІЇ
Це був крах імперського уряду.
Імператор Німеччини кайзер Вільгельм II зрікся престолу.
Перша світова війна докорінно змінила Німеччину.
Німеччина перестала бути імперією.
Німеччина перестала бути монархією.
У БЕРЛІНІ ОБРАНО НАРОДНИЙ УРЯД
Німеччина в 1918 році стає ліберальною демократією,
що ввійде в історію як Веймарська республіка.
Робітники й солдати.
Стара та гнила монархія розпалася.
Хай довго живе нова Німецька Республіка.
Веймарську республіку очолювала
коаліційна більшість Соціал-демократичної партії.
Це були переважно ліві політичні сили
з великою кількістю євреїв.
Тож новий уряд мав підписати перемир'я
у вагоні залізничного потяга у Франції.
Соціал-демократам довелося брати цю важку ношу на себе.
У червні 1919 року було підписано Версальський мирний договір
без участі Німеччини.
За цим договором Німеччина втратила близько 13% довоєнної території.
Переможці наклали жахливі репарації на Німеччину,
змусивши взяти на себе всю провину за війну.
Країни-переможниці звинувачували Німеччину в найбільшому експансіонізмі,
однак більшість німців були приголомшені
ідеєю, що вони мають відповідати за війну,
яку вони вважали наслідком міжнародних подій,
а не німецької військової агресії.
Версальський договір дуже засмутив німців,
і це відчуття стало, по суті, національним консенсусом.
Заперечення Версальського договору, заперечення карального миру,
заперечення репарацій.
Усі представники політичного спектра погоджувалися з цим.
Хоча неохоче, але зрештою уряд підписує договір.
Консервативне керівництво німецької армії
повністю зняло із себе відповідальність.
По суті, вони зайняли позицію
повної непричетності до цієї капітуляції.
Власне кажучи, це саме військове керівництво
і почало активно просувати теорію змови про те,
що Німеччина насправді не програла на полі бою,
не зазнала військової поразки,
а була підступно зрадженою
єврейськими лідерами лівого спрямування,
які завадили Німеччині перемогти.
Це, звісно, абсурд.
Гітлер твердо вірить у цю теорію змови.
Гітлер лютує.
Він звинувачує євреїв, він звинувачує соціалістів
у підриві переможної ходи німецької армії.
Він знайшов параноїдальне пояснення.
Як Зігфрід в операх Вагнера,
він думав, що німецькі війська зазнали удару в спину з тилу.
Гітлер стверджує, що має місію життя —
забрати контроль у темних сил історії,
щоб арійські німці, такі як Гітлер,
могли розпоряджатися багатствами Німеччини
і знову зробили Німеччину великою країною.
НЮРНБЕРЗЬКИЙ ПРОЦЕС 20 ЛИСТОПАДА 1945 РОКУ
Важливість цього процесу в тому,
що ці в'язні стануть свідченням…
РОБЕРТ Г. ДЖЕКСОН ГОЛОВНИЙ ПРОКУРОР, США
…зловіщої сили правосуддя, яка ще довго матиме вплив у світі,
навіть коли їхні тіла стануть прахом.
ОРИГІНАЛЬНИЙ ЗВУКОЗАПИС
Ми зробимо їх живими символами расової ненависті,
тероризму, насильства,
зарозумілості й жорстокості влади.
Вони є символами…
У мене йшли мурашки по тілу від вправно підібраних слів Джексона,
якими він година за годиною викладав свою майстерну справу
проти нацистського варварства.
Важливішими, ніж сам суд, для мене були
оприлюднені прокуратурою сотні тон секретних документів,
якими заволоділи армії союзників,
перш ніж німці мали час знищити їх.
Підсудних нацистів звинувачували на основі їхніх власних слів,
їхніх власних записів,
на основі їхніх огидних дій.
ПЕРЕД СУДОМ ПОСТАВ 21 НАЦИСТ
ЗА ЧОТИРМА ОКРЕМИМИ ЗВИНУВАЧЕННЯМИ,
ЯКІ ВВЕЛИ НОВІ ПОНЯТТЯ В МІЖНАРОДНЕ ПРАВО.
На думку прокурорів, ці чотири звинувачення були пов'язані між собою.
Найперше їх звинувачували в злочинній змові,
що мала скріпити разом решту висунутих звинувачень.
Далі злочини проти миру,
які, на думку прокуратури, мали приводити до відповідальності
за міжнародним правом, адже неспровокований напад
на сусідів вважається незаконним.
Воєнні злочини: не можна вбивати цивільних і полонених військових.
Також не можна атакувати лікарні й так далі.
І нарешті, звинувачення в злочинах проти людства,
які, як і злочини проти миру, стали нововведенням у Нюрнберзі.
Ідея злочинів проти людства
полягала в тому, що відтепер міжнародне право карало
за масові вбивства власних громадян з політичних мотивів.
Джексон казав, що всі ці злочини
є похідними від самої війни. Якщо не буде війни,
то не буде звірств, тому якщо ми зможемо запобігти майбутнім війнам
за допомогою закону,
ми зможемо запобігти всьому цьому жаху.
Перша світова війна, по суті, закінчилася політичним хаосом
і революційним бродінням у Німеччині та Східній Європі.
Більшовицька революція в Росії створила абсолютно помилкове,
хоча й досить поширене переконання про зв'язок
комунізму, або, як його тоді називали, «більшовизму», з євреями.
У Німеччині теж була поширена ідея,
що політики-демократи також є євреями та комуністами.
Отже, Веймарська республіка починалася з насильства.
Панувала атмосфера громадянської війни.
Це був осередок надзвичайної політичної поляризації.
Було кілька спроб лівих сил
створити соціалістичні, схожі на комуністичні режими,
яким протистояли «праві» військові ветерани,
які боролися з тим, що вони вважали «лівою» загрозою.
У Мюнхені армія уважно спостерігала
за політичною ситуацією в місті.
Армійському керівництву було дуже цікаво, що відбувається
в право-радикальних колах політичного спектра,
і вони використовують Гітлера
та інші досить дрібні, незначні фігури,
щоб збирати різноманітну інформацію про діяльність німецьких правих.
Гітлера відправляють на завдання як політичного шпигуна,
який має відвідувати різні політичні зібрання
й доповідати армійському командуванню, що там відбувається.
Одного разу Гітлер
відвідує зустріч, організовану невеликою маргінальною групою
під назвою «Німецька робітнича партія».
Гітлер мав лише спостерігати й нотувати все,
що відбувається, а потім доповісти.
Але на цьому зібранні
був промовець, який виступав за відокремлення Баварії від Німеччини.
Для Гітлера це був мерзенний акт державної зради,
тому він піднявся й сказав цьому чоловіку
все, що він думав, у потоці гнівної риторики.
Керівні діячі цієї невеликої Німецької робітничої партії
були неймовірно вражені тирадою Гітлера.
Один із лідерів, якого звали Антон Дрекслер, сказав:
«У нього ораторський талант. Він нам потрібен».
До нього підійшов голова Німецької робітничої партії,
вручив брошуру й запросив приєднатися.
Гітлер вирішує покинути німецьку армію після шести років служби.
Він бачить у цій партії великий потенціал.
ПОРЯДОК! ЗАКОН! СВОБОДА!
Вона виступає проти Веймарської республіки
і проти ліберальної демократії.
Ця партія налаштована вороже до комунізму та соціалізму.
Вона налаштована вороже до євреїв.
А потім він досить швидко здобуває визнання в Мюнхені
як найефективніший промовець
під час мітингів, зібрань у пивницях тощо,
які проводить ця молода партія.
На подив усіх, хто з ним стикався,
Гітлер неочікувано проявляв шалену енергію та запал.
Усі викривлені ідеї, які бурлили в його дивній голові
із часів самотності й голоду у Відні,
тепер знайшли вихід.
Він розвиває власний унікальний риторичний стиль.
Коли він говорив, потужний голос наче виривався
з його хлипкого тіла,
що мало дуже владний ефект на присутніх.
Гітлеру майстерно вдавалося грати на тогочасних почуттях німецького народу.
Мова йде про ображених ветеранів війни,
які вважали, що репутацію Німеччини заплямували.
І Гітлер справді добре вмів підбурювати маси,
спекулюючи на образах і гніві,
які були повсюдними в німецькому суспільстві.
Він міг зчитати аудиторію, відчути енергію
і осідлати цю енергію, піднявши її до неймовірно високого рівня.
Він почав зосереджуватися на кількох різних ідеях у своїх промовах.
Однією з провідних ідей була ненависть до євреїв.
Треба пам'ятати, що євреї в Німеччині
становили менше 1% населення. Це була незначна меншість.
Він каже, що Німеччина має знову стати великою.
Він виступає проти Версальського договору.
Зрештою, його виступи стають виром
жалості до себе, ненависті, образ
і скорботи про те, як велика Німеччина перетворюється на поневолену, бідну націю.
Німеччина була такою важливою державою і ось раптом стає нічим?
І він користується цим.
Згодом він зміг використати цю владу,
щоб витіснити початкове керівництво
Німецької робітничої партії і стати її одноосібним лідером,
чиї накази ніколи не ставитимуться під сумнів.
Він чітко дав зрозуміти, що це не демократична партія.
Це партія одного лідера.
Після 1921 року партія сильно виросла,
і Гітлер уже збирав на мітингах понад 2000 людей,
що перетворювало його та Нацистську партію на регіональну силу.
Але це ще не була сила,
що має широке визнання по всій Німеччині.
НІМЕЦЬКА РОБІТНИЧА ПАРТІЯ
Він привласнює Німецьку робітничу партію і перейменовує її
на Націонал-соціалістичну німецьку робітничу партію,
також відому як Нацистська партія.
Гітлер затверджує символ свастики як емблему Нацистської партії.
Символ свастики існує вже тисячі років
і асоціюється з удачею та миром.
Гітлер стверджував, що сам був автором нацистського стяга.
Він казав, що червоний символізує соціалістичні цілі Нацистської партії,
білий — націоналістичні цілі,
а сама свастика — прагнення німецького народу.
НІМЕЧЧИНА ПРОКИНУЛАСЬ
Важливо було мати «націонал» на початку,
бо якби партія називалася «Соціалістичною німецькою робітничою»,
люди б думали, що це партія лівого спрямування.
Слово «націонал» на початку давало зрозуміти,
що ця партія має націоналістичну, більш праву ідеологію.
Ідея полягала в тому, щоб залучити людей робітничого класу,
які, як правило, голосували за лівих, соціалістів чи комуністів,
і перетягнути їх на націоналістичну сторону.
Нацистська партія купує власну газету
під назвою «Фелькішер Беобахтер», або «Народний спостерігач».
Це антисемітська газета,
у якій нацистські чиновники просували свої ненависні погляди.
Нацистська партія хотіла зіграти на почуттях.
Вони апелювали до емоцій німецьких виборців
через слова, через зображення, через прапори, через пісні,
як-от «Deutschland Erwache», або «Німеччина прокинулась».
Німеччина
Прокинулася від кошмару
Не давайте іноземним євреям
Місця у своєму королівстві
Ми хочемо воювати
За твоє відродження
Арійська кров
Ніколи не зникне!
Нацизм зародився з попелу Першої світової війни.
Перша світова війна справді врятувала Гітлера.
Урятувала його життя.
Ідея, що війна рятує життя, здається нам ненормальною,
але без війни
життя Гітлера не мало би сенсу.
Якщо б не було Першої світової війни, ми б не говорили про Гітлера сьогодні.
Слава нашому лідеру
Слава Гітлеру
Ця війна не випадковість.
21 ЛИСТОПАДА 1945 РОКУ
Її планували й до неї готувалися протягом дуже тривалого часу.
ОРИГІНАЛЬНИЙ ЗВУКОЗАПИС
РОБЕРТ Г. ДЖЕКСОН ГОЛОВНИЙ ПРОКУРОР, США
Головним інструментом планування й реалізації задуманого
була Націонал-соціалістична робітнича партія Німеччини,
відома як Нацистська партія.
Дехто з підсудних був у ній із самого початку.
Членство передбачало складання партійної присяги.
Я прочитаю вам її.
«Я присягаюся в непорушній вірності Адольфу Гітлеру.
Я присягаюся бути повністю покірним йому
і лідерам, яких він мені призначає».
Ці підлеглі лідери,
які допомагали Гітлеру на шляху до політичної влади,
були досить неординарні.
Серед них був Герінг,
відомий пілот-винищувач часів Першої світової війни і наркоман.
Зрештою він реалізував свої амбіції і став номером один,
хоча не зовсім так, як колись мріяв.
Його важко впізнати з першого погляду.
Його вицвіла пілотська уніформа
без відзнак і медалей, які він так по-дитячому любив,
звисає на ньому.
Кудись поділась його кремезність,
колишня пихатість і самовпевнений вигляд.
Я був вражений тим, як поворот долі може зменшити людину в розмірі.
Рудольф Гесс довгий час був найближчим поплічником Гітлера.
На лаві підсудних він здався мені зломленою людиною.
Його зморене обличчя було наче в скелета.
Його губи нервово посмикувалися,
а колись блискучі очі бездумно втупилися в залу суду.
Це був перший раз, коли я бачив Гесса без уніформи.
Альфред Розенберг,
у минулому наставник Гітлера й усіх нацистів.
Він зробив значний внесок у теорію расової ненависті нацистів
і брав безпосередню участь у винищенні слов'ян,
а тепер нервує на лаві підсудних, хилячись, щоб вловити кожне слово.
Його руки тремтять.
Гітлер мав хист приваблювати
цих значною мірою розкутих, безцільних націоналістів,
які шукали когось, хто би представив їх і повів до перемоги.
ГЕРМАН ГЕРІНГ — ПІДСУДНИЙ КОМАНДУВАЧ НІМЕЦЬКИХ ВПС
Розкажіть трибуналу, коли і за яких обставин
ви познайомилися з Гітлером.
ОРИГІНАЛЬНИЙ ЗВУКОЗАПИС НЮРНБЕРЗЬКОГО ПРОЦЕСУ
Я поцікавився й дізнався, що можу послухати Гітлера
на одному із зібрань, які він проводив щопонеділка ввечері.
Я пішов туди, і Гітлер говорив про Версальський договір
зокрема про відмову від Версальського договору.
Його слова буквально переказували ідеї, які сповідувала моя душа.
Нарешті я побачив чоловіка, який мав чітку й однозначну мету.
У 1920-х мілітаризм був, по суті, заборонений
за умовами Версальського договору,
але були певні парамілітарні угрупування,
які організовувалися як політичні мілітаризовані формування.
Особливе місце займав горезвісний вуличний загін нацистів.
Це була група, відома як «СА»,
або німецькою — Sturmabteilung,
що перекладається як «штурмові загони».
Відомі своїми коричневими сорочками,
вони мали атакувальну роль, заходячи в ті райони німецьких міст і містечок,
зокрема робітничі райони,
де домінували соціал-демократи чи комуністи,
і починали, по суті, бандитські вуличні розбірки
з парамілітарними групами супротивника, щоб буквально завоювати територію.
Я із самого початку прагнув
залучити в СА тих членів партії,
які були достатньо молоді й ідеалістичні,
щоб присвятити організації весь свій вільний час і всю свою енергію.
Бо в той час ці хороші люди переживали дуже важкий період у житті.
Деякими з перших членів СА
були військові ветерани, які вірили, що війна не закінчилася в 1918 році.
Вони вірили, що мали боротися з Веймарською республікою,
боротися з євреями та комуністами.
Вони мали повернути контроль, щоб Німеччина знову стала великою.
І Гітлер брав у цьому участь.
«Це не ганебна війна.
Ні. Ми помстимося. Ми поквитаємося з ними».
Багатьом із них не було куди піти, чого їсти й куди себе подіти в житті.
І ці солдати думали: «Це наш рятівник».
«Це та людина, що поверне нас туди,
де ми й мали бути, бо ми мали виграти цю війну».
Для парубка, що не зміг знайти собі місця
в цивільному житті й хотів пригод, насильства та адреналіну,
ця перспектива була відразу до душі.
Ти в одному підрозділі з друзями.
Потрібно лише бити комуністів та інших політичних опонентів,
і це підкупило багатьох запальних молодих людей.
Вони також брали участь у вбивствах і політичному насильстві.
Ернст Рем був офіцером німецької армії.
Він був один із найжорстокіших нацистів.
Рем перетворює СА в загін жорстоких елітних солдат.
Він був одним із тих, хто не міг влаштувати життя після війни,
не міг жити без бойових дій.
Він був поранений під час Першої світової війни.
Він мав багато шрамів на обличчі.
Рем був дуже близький до Гітлера,
а СА, його штурмові загони, були ключовим компонентом,
необхідним нацистам для силового захоплення влади.
Вони були дуже важливим інструментом
знищення Веймарської республіки нацистами.
Вони допомагали створити кризову атмосферу.
Вони допомагали зробити Німеччину некерованою.
Перші п'ять років Веймарської республіки
були часом майже постійної кризи.
Німеччина була охоплена млявою громадянською війною.
День за днем у німецьких містах і містечках відбуваються заплутані сутички
за участю різних політичних банд.
1923 рік був у багатьох розуміннях найкризовішим зі всіх.
Німеччина мала великий борг за Версальським договором.
Соціальні витрати були дуже високі,
і уряд мав платити вдовам військових,
робити страхові виплати ветеранам тощо.
Отже, потрібно було багато грошей,
тому влада запустила друкарський станок.
Через це інфляція злетіла просто до небес.
Економіка повністю вийшла з-під контролю.
Один долар США коштував більше ніж чотири трильйони марок.
Діти гралися купюрами, бо паперові гроші втратили цінність.
Люди отримують зарплату, але поки доходять до магазину,
уже нічого не можуть за неї купити.
Тож в обстановці гіперінфляції, протистояння й народного невдоволення
Гітлер вирішує, що єдиний вихід — діяти.
МЮНХЕН 9 ЛИСТОПАДА 1923 РОКУ
Уряд Баварії організовує зібрання
в одній з головних пивниць Мюнхена.
Уряд Баварії надзвичайно незадоволений національним урядом.
Вони вважають, що національний уряд робить недостатньо
для боротьби з лівими політиками.
Гітлер та його поплічники бачать у цьому шанс, якого вони чекали.
І ось Гітлер вривається на це зібрання разом зі штурмовиками СА.
Зненацька Гітлер стає на стілець,
стріляє з пістолета в повітря
й оголошує повалення тодішнього уряду.
Це була спроба повалити уряд
шляхом збройного повстання.
Гітлер вважає, що може кооптуватися в уряд Баварії
й таким чином захопити владу в Берліні,
тому він бере членів уряду Баварії під приціл і відводить у сусідню кімнату.
У тій кімнаті він вибиває з політичних еліт обіцянки,
що вони виконуватимуть відведену їм роль
у новій диктатурі.
Тоді Гітлер повертається в головний зал
і виголошує промову,
у якій вміло апелює до ультранаціоналістичних настроїв
присутніх там людей.
Дехто з присутніх підтримує його,
та не обов'язково тому, що вони погоджуються з Гітлером,
а просто тому, що Гітлер дуже ефективний оратор.
Водночас СА, зокрема Ернст Рем,
намагаються захопити поліцейські відділки й військові об'єкти,
але це їм не вдається.
Поліція і військові не здаються,
і їм не вдається захопити телефонну станцію,
тому про повстання швидко дізнаються.
З'являється поліція, і політичні еліти зрікаються
своїх слів і кажуть, що дали обіцянки під тиском.
Гітлер і Нацистська партія нереалістично очікували,
що армія і поліція приєднаються до них, та цього не сталося.
Однак наступного дня
Гітлер і Нацистська партія розуміють, що момент втрачено,
і вони не знають, що робити.
Тож у них з'являється ідея,
що можна просто влаштувати марш Мюнхеном
і, можливо, навіть дійти з ним до Берліна.
Гітлер і його люди стикаються з поліцією
на Фельдгеррнгалле в центрі Мюнхена.
Там само, де його, імовірно, сфотографували
на початку Першої світової війни.
І по них стріляють.
Їх зустрів град куль від баварської поліції.
Один з учасників маршу потягнув Гітлера на землю, вивихнувши
йому плече.
Герінг отримав вогнепальне поранення,
і, щоб притупити біль, він прийняв морфій,
ставши морфінозалежним практично до кінця життя.
Були вбиті серед нацистів.
Були вбиті серед поліції.
Сам путч був жалюгідним, нікчемним провалом.
ГІТЛЕР І ЛЮДЕНДОРФ ЗАТРИМАНІ ЛОЯЛЬНИМИ ВІЙСЬКАМИ
Суд, що відбувся у 1924 році, став неймовірним поворотом для Гітлера.
На суді Гітлер звертається до людей,
і йому вдається змінити громадську думку.
Він не якийсь божевільний зі зброєю,
що намагався скинути веймарський уряд у пивниці,
а людина з глибоко вкоріненою національною свідомістю,
що хоче донести до народу
ідею про дисфункціональність системи.
Замість заперечувати свою відповідальність,
він бере на себе повну відповідальність і каже: «Так, це зробив я,
але справжніми злочинцями є революціонери,
що знищили Німецький Рейх і створили цю божевільну республіку».
Він говорить про себе в ролі жертви, також виставляючи жертвою всю Німеччину.
Ми підходимо до основних тем, ключових елементів,
які пронизують всю нацистську ідеологію.
Демократія гнила,
вона капіталістична й інтернаціоналістична.
А нацистський устрій
допоможе відновити Німеччину
у всій її колишній величі.
Німецькі та міжнародні газети детально розповідають про суд над Гітлером.
ГІТЛЕР: «НІМЕЧЧИНА ДЛЯ НІМЦІВ!»
«Пивний путч» прославив Гітлера й нацистів на весь світ.
ЗМІ пишуть про цю фігуру,
цього харизматичного, дуже цікавого чоловіка в залі суду.
Він стає зіркою.
Його остання промова на суді ввійшла в історію.
Він сказав суду, що його можуть визнати винним у зраді
і можуть кинути за ґрати,
але богиня історії виправдає його з усмішкою на устах,
бо те, що він зробив, він зробив як патріот своєї країни.
Хтось почув, як один із суддів сказав:
«А цей Гітлер — чудовий парубок».
Ці слова сильно вплинули на суд,
який призначив йому найм'якше можливе покарання,
а саме п'ять років ув'язнення.
Той суддя з правими поглядами, який симпатизував Гітлеру, додав,
що через шість місяців він матиме право на дострокове звільнення.
Його відправили в Ландсберзьку в'язницю біля Мюнхена.
Умови його утримання у в'язниці були не надто суворими.
Він не носив тюремної уніформи.
Він отримував пакунки з їжею від шанувальників.
Він отримував стільки пакунків
із солодощами, сосисками, тортами й усяким таким,
що сильно набрав вагу.
Шанувальники просто засипали його листами.
Саме тоді жінки почали втрачати голову через Гітлера.
Двері в його камеру не встигали пропускати гостей.
Він був центральною фігурою Нацистської партії.
Гадаю, це багато говорить про його вміння заводити знайомства,
які виявилися достатньо корисними, щоб допомогти його політичному злету.
У в'язниці він пише автобіографію — «Майн Кампф»,
або «Моя боротьба».
Рудольф Гесс допомагав Гітлеру працювати над книгою «Майн Кампф».
Гесс сидів у в'язниці з Гітлером і був чимось на кшталт його служника,
його пристрасним фаном.
Гесс починає передавати Гітлеру
знання, отримані в Мюнхенському університеті,
стосовно ідеї «Lebensraum».
Гітлер перекладав «lebensraum» як «життєвий простір».
Але насправді все набагато складніше.
Це частина ідеології німецької пропаганди XIX століття,
і Гітлер сповідував ідею,
що народи, які власне живуть на цих територіях на сході,
слов'яни, яких він вважав недолюдьми,
є свого роду байстрюками.
Їх там не повинно бути.
Євреї — «унтерменші», не люди.
Тож існує ідея, що це треба виправити, виконавши німецьку місію на сході,
коли прекрасна, цивілізована, арійська раса зачищає ці землі,
а потім відновлює їх,
будуючи красиві німецькі містечка й села.
Тому для нього
ідея, що Німеччині потрібна зона впливу,
куди можна розширятися й де можна видобути ресурси,
щоб створити такий арсенал, який допоможе досягти глобального впливу,
була надзвичайно важлива із самого початку.
Для Гітлера війна була питанням не «чи», а «коли».
«Майн Кампф» — непроста книга.
Це коктейль ненависних ідей.
Там є лячний момент,
де він пише, що якби кілька тисяч єврейських покидьків
були вбиті газом під час Першої світової, Німеччина була б кращим місцем.
Ця книга — зразок того, що німці називають романом виховання,
тобто роман або новела про дорослішання молодої людини,
але тут він представляє себе політичним генієм.
Враховуючи досвід «Пивного путчу»,
Гітлер усвідомлює, що владу неможливо захопити шляхом революції.
Він обрав політичну стратегію
пристосування до системи, а потім її знищення зсередини.
Гітлер розуміє, що нацисти можуть прийти до влади
лише легітимним шляхом
за підтримки якомога більшої кількості впливових людей.
Вони хочуть завоювати Німеччину як через насильство,
так і через виборчі урни.
Гітлер завжди жив у світі власних фантазій.
У «Майн Кампф» дуже мало політичного реалізму.
Він представляє самий край політичного спектра.
Можна сказати, на краю божевілля.
Його екстремізм, мова, яку він використовує, —
це не мова парламентської демократії,
і це мало дати людям натяк,
наскільки некерованим він буде, якщо наблизиться до влади,
і як він її використає.
Не слід забувати, що «Майн Кампф» —
це не просто особистий щоденник,
у якому Гітлер викладав свої потаємні думки.
НОРМАН БІРКЕТ СУДДЯ, СПОЛУЧЕНЕ КОРОЛІВСТВО
До 1945 року було випущено понад шість із половиною мільйонів примірників.
Як і всі ті, хто не полінувався прочитати нацистську Біблію,
я не сприймав серйозно цілі, які Гітлер поставив у своїй безладній книжці.
Згодом я часто думав
що якби більше людей перетравили «Майн Кампф»
і сприйняли її серйозніше, ніж нацистську нісенітницю,
то історія могла піти іншим шляхом.
Перш ніж відповісти на запитання суду про те,
чи визнаю я себе винним…
Ви визнаєте себе винним чи ні?
Я не визнаю себе винним за обвинуваченням.
Як люди в сучасну епоху можуть сліпо йти,
чи начебто йти, за однією людиною?
Рудольф Гесс.
Ні!
Суть не в тому, що жменька злих людей може чинити зло.
Суть у тому, що жменька злих людей може переконати
велику кількість звичайних людей допомагати їм чинити зло.
Я не визнаю себе винним за обвинуваченням.
Я не визнаю себе винним.
Я не винен.
Я не визнаю себе винним.
Адольф Гітлер мав величезну владу над німецьким народом.
Люди були готові йти за ним вірно й слухняно.
Настав час дізнатися, що він робив із цією владою і як зловживав нею.
Переклад субтитрів: Юрій Муха