‫- היצור מגיונגסונג -‬
‫מה המקום הזה?‬
‫תוציא אותי מכאן. בבקשה.‬
‫בבקשה, קח אותי איתך.‬
‫בבקשה!‬
‫בבקשה, תעזור לי.‬
‫אל תתקרב.‬
‫אני עלולה לתקוף אותך.‬
‫איך יכול להיות שאת כאן?‬
‫אז תתרחק ממני, בבקשה.‬
‫בבקשה!‬
‫טה־סאנג!‬
‫אתה ער.‬
‫מה זה?‬
‫אני רוצה לשמוע מה קרה אתמול.‬
‫את מי פגשת במפעל הישן?‬
‫איפה האחרים?‬
‫קודם תתקשרי ליונג־גיל בשבילי.‬
‫מר קוון נמצא במצב קריטי.‬
‫הוא נפצע קשה בראש, מה שהוביל לדימום מוחי.‬
‫הוא נמצא בטיפול נמרץ לאחר ניתוח חירום.‬
‫ואיפה המחלקה לטיפול נמרץ?‬
‫אני צריך לראות אותו. תשחררי אותי.‬
‫לא עכשיו.‬
‫אני צריך לראות בעצמי‬ ‫מה קרה ובאיזה מצב הוא!‬
‫תורידי את זה עכשיו.‬
‫אני האפוטרופוס של יונג־גיל.‬
‫מצאנו נשק ואנחנו חושדים‬ ‫שנעשה בו שימוש בזירה.‬
‫היו עליו עקבות של שני אנשים בלבד.‬
‫שיער ודם, ששייכים למר קוון לכאורה,‬
‫וטביעות האצבעות שלך, מר ג'אנג.‬
‫על מה את מדברת?‬
‫שניכם הייתם היחידים שם,‬ ‫ובהתבסס על הראיות והנסיבות,‬
‫יש סיכוי גבוה שאתה תקפת את מר קוון.‬
‫אל תהיי מגוחכת!‬
‫למה שאעשה לו דבר כזה?‬
‫זה היה בגלל כסף?‬
‫מה?‬
‫שמעתי שלחברת "בוגאנג" יש הרבה חובות.‬ ‫אתה רוצה להתחיל משם?‬
‫תקשיבי, בלשית.‬
‫מי האישה שהייתה איתך?‬
‫מי היא?‬
‫היא רצחה את מדאם נא ואת או קי־הון?‬
‫לא.‬
‫אם לא, איך היא קשורה לרוצח הסדרתי?‬
‫אין שום קשר!‬
‫אז תספר לי מה בדיוק קרה שם.‬
‫גברת יון צ'ה־אוק.‬
‫היי!‬
‫תישאר איתי!‬
‫תתעורר!‬
‫תפקח את העיניים!‬
‫היי!‬
‫- היצור מגיונגסונג‬ ‫בין יומרה של מוסר ורעות -‬
‫- פרק 4: הצד השני -‬
‫האם המודע או התת־מודע הוא ששולט באדם?‬
‫מה משנה את הגורל?‬
‫האם זו שגרה שחוזרת על עצמה יום אחרי יום?‬
‫או שאלה צירופי מקרים בלתי צפויים וקשיים?‬
‫מה מגדיר איזה מין אדם אנחנו?‬
‫האם זה המזג?‬
‫או שזו היכולת?‬
‫זה תלוי באדם עצמו, לא?‬
‫למה שזה יהיה תלוי באדם?‬
‫כי כל אדם שונה לגמרי.‬
‫כולם משתנים בדרכים בלתי צפויות…‬
‫זה לא בגלל שהם שונים.‬
‫זה בגלל שהם פגומים.‬
‫רוב בני האדם חסרי חשיבות.‬
‫הם סתם יצורים פגומים שניצבים על הגבול.‬
‫זה עשוי להיראות כאילו בני אדם‬ ‫מחפשים ללא הרף תשובות לחיים,‬
‫אבל למען האמת,‬
‫הם רק שואפים לפתור את החרדה שבתוכם.‬
‫לכן,‬
‫מן היסוד,‬ ‫לבני אדם לא יכולות להיות כוונות טובות.‬
‫הם מקבלים החלטות אנוכיות‬ ‫עבור עצמם, ועבור עצמם בלבד,‬
‫מההתחלה ועד הסוף.‬
‫לכן העבודה שלנו חשובה כל כך.‬
‫וזו הסיבה‬
‫שעלינו להמשיך להתקדם ולהתפתח.‬
‫אין לנו זמן לבזבז על כישלון כזה.‬
‫אני מתנצל. אנחנו נגביר את מאמצינו.‬
‫אני רוצה שתחזיר את האיש הזה.‬
‫אבל ליידי מאדה, הוא כבר…‬
‫תחזיר אותו.‬
‫כן, גברתי.‬
‫הבלשית נו.‬
‫מה שלומו?‬
‫הוא עובר התמוטטות מוחלטת.‬
‫הוא יצר מהומה בהתחלה,‬ ‫בדרישה לראות את קוון יונג־גיל,‬
‫אבל עכשיו הוא פשוט שוכב‬ ‫בלי לעשות או לומר דבר.‬
‫מה הרופא אמר?‬
‫הפציעה שלו לא חמורה מאוד,‬ ‫אז הוא ישוחרר לפני הצהריים.‬
‫טוב, אז תשחררי אותו ותביאי אותו ישר לתחנה.‬
‫יש לי המון שאלות.‬
‫כן, המפקד.‬
‫מה עליי לעשות‬ ‫כדי לשחרר את ג'אנג הו־ג'ה היום?‬
‫חכי בבקשה. תני לי לשאול את הרופא שלו.‬
‫תהיה בשקט.‬
‫באתי לעזור.‬
‫רגע, איך זה…‬
‫סיימנו לחפש בחוץ, קפטן.‬ ‫שום דבר לא נראה חשוב.‬
‫מה אתה עושה?‬ ‫-תעזור לי.‬
‫כן, תפסתי.‬
‫"חנקן."‬
‫מה זה?‬
‫כתוב על זה, "ג'ונסונג ביו".‬
‫"ג'ונסונג ביוטק."‬
‫"ג'ונסונג ביוטק"?‬ ‫-כן.‬
‫בוא נצא מפה. יש לי הרבה דברים לספר לך.‬
‫אתה צוחק עליי, מניאק?‬
‫אתה לא תעבוד עליי פעמיים.‬
‫אתה רוצה למצוא אותה?‬
‫הרופא כבר יגיע.‬ ‫תחכי בחדר של המטופל, בבקשה.‬
‫טוב, תודה.‬
‫החשוד ברח. תזעיק תגבורת.‬
‫- מחלקת טיפול נמרץ -‬
‫למעלה, מהר!‬
‫האפוטרופוס של מר קוון יונג־גיל?‬ ‫בבקשה, שים מסכה ותחטא את הידיים.‬
‫אתה תקבל חמש דקות.‬
‫הוא עדיין מחוסר הכרה.‬ ‫תצטרך לראות אותו ולצאת מייד.‬
‫מה קרה? מצאתם אותו?‬
‫זיהוי פלילי. מצאתי את זה למעלה.‬
‫אנחנו סורקים את כל בית החולים.‬
‫נמשיך לחפש.‬
‫לעזאזל!‬
‫יונג־גיל.‬
‫למה עשית את זה?‬
‫בשביל מה?‬
‫אני צריך לדעת משהו.‬
‫קיבלנו שיחה מטיפול נמרץ.‬
‫מסתבר שהאפוטרופוס של קוון בא לראות אותו.‬
‫אל תלך.‬
‫איך אתה מרגיש?‬
‫אתה שומע אותי? זו אני, הו־ג'ה.‬
‫אל תלך.‬
‫אל תחזור.‬
‫תמשיך לחיות‬
‫בתור הו־ג'ה.‬
‫בדיוק כמו עכשיו.‬
‫לעזאזל.‬
‫זו הסריקה שלה.‬
‫אני אכסה את האזור הזה כדי שנראה טוב יותר.‬
‫האופן שבו הנג'ין התיישב‬ ‫דומה לזה של סונג־ג'ו.‬
‫כאשר נג'ין נכנס לגוף בתור זחל,‬
‫הוא נתפס קרוב יותר לקצה הראש.‬
‫אבל שני אלה התמקמו מאחור.‬
‫מכיוון שסונג־ג'ו‬ ‫קיבל נג'ין בוגר מאימא שלו,‬
‫סביר מאוד שזה קרה גם לה.‬
‫זה לא נפתח.‬
‫מי שם?‬
‫אתה יודע איפה אנחנו? או מה הם עושים כאן?‬
‫אתה בסדר? היי!‬
‫הם אמרו שירפאו אותי.‬
‫הם אמרו שאם אשתה את זה…‬
‫לא אצטרך לחיות עוד עם מוגבלות.‬
‫זה ניסוי פשוט.‬
‫אתם רק צריכים לשתות‬ ‫את כוס המים שלפניכם במלואה,‬
‫ואז תקבלו מייד‬ ‫עשרה מיליון וון לחשבונות הבנק שלכם.‬
‫סליחה.‬
‫כן?‬
‫אם הניסוי יצליח,‬
‫הרגל שלי תתרפא בוודאות?‬
‫אני רואה שיש לך שיתוק ילדים.‬
‫נכון.‬
‫אם הניסוי יצליח,‬
‫לא תחיה יותר עם מוגבלות.‬
‫טוב.‬
‫בואו נשתה, בסדר?‬
‫- התקבלו עשרה מיליון וון -‬
‫עשרה מיליון…‬
‫- כלבלב שלי -‬
‫האדם שאליו חייגתם אינו זמין.‬ ‫השאירו הודעה אחרי הצליל.‬
‫לא תהיה לי מוגבלות יותר.‬
‫לא תצטרכי לסבול בגללי.‬
‫הצילו!‬
‫בבקשה, תעזרו לי!‬
‫הם אמרו…‬
‫שהרגל שלי תחלים אם הניסוי יצליח.‬
‫יש עוד משהו שאני צריך לדעת‬ ‫על מי שהייתי לפני התאונה?‬
‫מצבך טוב הרבה יותר עכשיו‬ ‫ממה שהיה לפני התאונה.‬
‫רק באתי לבדוק‬ ‫אם כל הזיכרונות שלך באמת נעלמו.‬
‫בבקשה…‬
‫גברת יון צ'ה־אוק.‬
‫אדוני!‬
‫מאסטר ג'אנג!‬
‫אדוני, מה אתה עושה? אתה לא מתכוון להצטלם?‬
‫אתה לא מחכה שהשמש תשקע, נכון?‬
‫אנחנו צריכים להצטלם בזמן שהשמש זורחת.‬ ‫מהר. אני עסוק!‬
‫אתה תיתן לי להצטלם לבד אחר כך, נכון?‬
‫יונג־צ'ון.‬
‫את יכולה ללכת לסטודיו‬ ‫ולהשתמש בכסף שלך לשם כך.‬
‫תפסיק לבהות בנו ובוא לפה כבר!‬
‫מהר!‬
‫תזדרז!‬
‫בוא.‬
‫הנה אני בא.‬
‫בסדר, זה נראה טוב.‬
‫חכה!‬ ‫-בטח. כרצונכם.‬
‫הנה זה בא. אחת, שתיים…‬
‫אחת, שתיים, שלוש.‬
‫בבקשה. אמרתי שאני בסדר.‬
‫אנחנו חוגגים, זוכר?‬
‫תתקרבו. תיראו חברותיים.‬
‫תחייכו! לא יעצרו אתכם על חיוך.‬
‫לפחות תחשפו שיניים.‬
‫זהו זה. אחת, שתיים, שלוש!‬
‫את רוצה לשתות משהו?‬
‫חלש.‬
‫אתה איטי מדי.‬
‫איך תמצא את האישה במצב עלוב כל כך?‬
‫חתיכת מניאק, אתה מתכוון להמשיך להתחבא?‬
‫זה נראה כאילו אני מתחבא?‬
‫אני כאן.‬
‫זה משגע אותך, נכון?‬
‫אני כאן, אבל אתה לא רואה אותי.‬ ‫כשאתה רואה אותי, אתה לא יכול לתפוס אותי.‬
‫אני לא מקשיב לפחדנים שמתחבאים. תצא מייד.‬
‫תראה את עצמך, מניאק!‬
‫מה עכשיו?‬
‫תוכל להביס אותי?‬
‫אתה תמות.‬
‫אף אחד לא גרם לנו צרות מעולם,‬
‫חוץ מאדם אחד.‬
‫אתה.‬
‫אתה מתגעגע לתקופה ההיא?‬
‫מנוול משוגע שכמוך!‬
‫אתה יודע על מה אני מדבר.‬
‫הזיכרונות שלך חוזרים. נכון?‬
‫אל תברח משום דבר.‬
‫תסתכל לזה בעיניים‬
‫ותתמודד עם זה ישירות.‬
‫אז יהיה לך סיכוי אמיתי לנצח.‬
‫אלה היו המילים שלך, הו־ג'ה.‬
‫אתה חייב להיזכר.‬
‫אתה בסדר?‬
‫היי!‬
‫תתעורר!‬
‫הוא יישאר ככה לזמן מה.‬
‫אפילו אם הוא יתעורר,‬ ‫הוא לא יוכל לזהות אף אחד.‬
‫תהיה לו תאווה עצומה בהתחלה.‬
‫אבל את כבר יודעת את זה.‬
‫כמה זמן את חיה ככה?‬
‫קודם תגיד לי איפה אני.‬
‫מאז שאני זוכר…‬
‫הנג'ין מעולם לא הוברח החוצה.‬
‫מה אתם לעזאזל, מנוולים?‬
‫אילו מין מנוולים עושים דבר נורא כל כך?‬
‫איך שרדת?‬
‫כמה זמן חיית בלי להיות בשליטה?‬
‫יש עוד אנשים כמונו בחוץ חוץ ממך?‬
‫אל תגיד לי…‬
‫שזה בית החולים אונגסונג.‬
‫באמת?‬
‫בית החולים נסגר כשמלחמת מזרח אסיה הסתיימה.‬
‫רוב הבניין הושמד במהלך המלחמה,‬
‫ו"ג'ונסונג ביוטק" נבנתה על חורבותיו.‬
‫המייסדים שלה הם ליידי מאדה‬ ‫והיו"ר לשעבר, קאטו.‬
‫בנו, היו"ר שין ג'י־או, ירש את מקומו.‬
‫אז זה לא נגמר?‬
‫הגיהינום הזה.‬
‫עכשיו תעני לי.‬
‫מי את?‬
‫החוצה.‬
‫תבחר.‬
‫או שתחזור להיות האיש שהיית פעם,‬
‫או…‬
‫שתמות כאן בצורה כזו.‬
‫אל תחזור.‬
‫תמשיך לחיות‬
‫בתור הו־ג'ה.‬
‫בדיוק כמו עכשיו.‬
‫תחזור.‬
‫בין אם תהיה הו־ג'ה…‬
‫או טה־סאנג, לא אכפת לי.‬
‫תחזור להיות האיש שהכרתי פעם.‬
‫בוא נחזור לתקופה ההיא.‬
‫בסדר?‬
‫מזמן לא התראינו…‬
‫גברת יון צ'ה־אוק.‬
‫תרגום כתוביות: ג'ניה ליטבאק‬