У 2016-му році ми були на Ботанічному пляжі.
Ми прийшли на пляж, почали бродити ним і шукати різні цікаві речі.
Ніколи не знаєш, що знайдеш.
Тож зазвичай я одразу
починаю шукати якісь речі між колодами.
І через кілька хвилин прогулянки
я помітив черевик.
Я взяв палицю, підсунув його на пісок і оглянув.
Я помітив, що всередині були рештки людини.
Зазвичай під час таких прогулянок часто можна знайти черевики, рукавиці чи куртки.
Але чиюсь стопу в них знайти не очікуєш.
Я знайшов кришку від контейнера,
поклав черевика на неї, заніс у машину
й поїхав до пабу, де був телефонний зв'язок.
Ми зателефонували в поліцію.
- Нас запитали, де ми були. - Де був черевик.
Так, а тоді попросили зачекати.
Ми чекали на них.
Вони забрали черевика й поставили мені кілька питань.
Десь через два тижні
вони повідомили, що знайшли ще один черевик.
Гадаю, ми знайшли одинадцятий черевик.
Ми не чули більше нічого, поки не знайшли наступний.
Потім ми побачили новину про те, що на пляж вимиває ноги з черевиками.
Давня чудернацька історія вкорінилася ще більше
після знаходження чергової стопи на тихоокеанському узбережжі Канади.
За даними поліції, у більшості випадків злочини поза підозрою.
Немає про що хвилюватися.
Мені ця теорія не подобається.
ДИВНІ АРХІВИ ВИКЛИКАЮТЬ ЛИШЕ БІЛЬШЕ ЗАПИТАНЬ
АРХІВИ НЕПОЯСНЕНОГО
Море Селіш
простягається вздовж західного узбережжя штату Вашингтон і Британської Колумбії.
Це популярна принада для туристів і пляжних збирачів,
які шукають на узбережжі деревину, черепашки й загублені скарби.
Але у 2007-му
вони почали знаходити більше, ніж хотіли.
У новинах почали повідомляти про жахливі знахідки,
що спантеличили експертів,
і змусили їх замислитися над причиною цього явища.
МОЖЛИВІ СЦЕНАРІЇ
ЧОМУ НА УЗБЕРЕЖЖІ МОРЯ СЕЛІШ ЗНАХОДЯТЬ СТІЛЬКИ СТОП?
Пані та панове, море Селіш —
колиска загадки понівечених стоп.
Ось на горизонті видно острови Галф.
Ось тут ріка Фрейзер
тече прямо вглиб Британської Колумбії.
Отут ви бачите острів Ванкувер,
а отут нижче
острови Сан-Хуан, які належать штату Вашингтон.
На них теж знаходили стопи.
А ще нижче є зунд П'юджет-Саунд і Сіетл,
де знаходиться вже американська частина цієї загадки.
Я — канадський кримінальний адвокат.
І я написав роман, успіх якого
дозволив мені вийти на пенсію.
Коли стопи почало вимивати на берег, це збіглося з виходом книги «Двері смерті».
У цій моїй книзі розчленовані тіла знаходили
на берегах островів Галф у морі Селіш.
То вигадка дивніша за реальність чи реальність усе ж дивніша?
Першу стопу вимило на берег 20 серпня 2007 року.
Це була чоловіча права стопа в кросівку 45-го розміру.
Наступну вимило через шість днів.
Це була чоловіча стопа в кросівку 45-го розміру.
Третю стопу вимило восьмого лютого 2008 року.
Це була чоловіча стопа 44-го розміру.
Четверту стопу вимило 22 травня 2008 року,
це була жіноча ліва стопа в кросівку.
А 16 червня 2008 року вимило ліву чоловічу ступню в кросівку.
Тож за рік вимило п'ять ніг.
Саме це вивело історію на міжнародний рівень.
А загалом за ці роки
на берег вимило 21 ступню,
п'ятнадцять з яких у Канаді, а шість — у США.
І жодної не вимивало з 2019-го.
На морі Селіш
вітри винесуть будь-який предмет, що плаває в морі, на берег.
Я професор океанографії у Вашингтонському університеті в Сіетлі.
Доволі багато стоп у кросівках
знайшли на пляжах моря Селіш за останнє десятиріччя.
Чи траплялося це раніше?
Я не знаю.
За останні десятиріччя дизайн кросівок змінився.
Зараз кросівки об'ємніші
й з більшим додаванням піни, яка добре плаває.
Оскільки стопи були в кросівках,
вони не падали на дно океану.
Хоч наявні докази можуть підказати те, як ці рештки опинилися на березі,
вони не можуть указати на те, чому вони взагалі опинилися у воді.
Судмедексперти провели ДНК тести всіх стоп.
Вони допомогли впізнати жертв,
але не уникнути того факту,
що таке відбувалося лише тут у певний час.
Загадкова таємниця манила ЗМІ, наче мед бджіл.
Вони спостерігали й шукали щось
вигідне для себе.
І, як ви могли здогадатися, кожен запитує себе:
«Чому стопи вимивало на берег саме в цей час
на такому вузькому клаптику землі й такий короткий період?»
В інтернеті люди фанатично діляться теоріями,
які варіюються від паранормальних явищ до більш реальних загроз.
Є купа різних сценаріїв.
Я часто ловив тут рибу.
Тут немає таких великих акул, щоб зробити щось подібне.
І я ніколи не чув, щоб на когось нападала косатка,
але це можливо.
У 2015-му в США зареєстрували 59 нападів акул —
найбільше за всю історію.
Однак напади акул поблизу Канади — дуже рідкісне явище.
І попри заголовки про потоплення човнів у 2023-му,
косатки в морі Селіш атакують лише інших морських істот.
Але чи може в морі водитися інший хижак?
ЧИ ПОЯВА ПОНІВЕЧЕНИХ СТОП ПОВ'ЯЗАНА З МОРСЬКИМ МОНСТРОМ?
Я вже 50 років приходжу на цей пляж.
Це було в грудні, і день був доволі похмурий.
День був тихішим, ніж зазвичай.
Прогулявшись берегом десь пів години чи годину,
я вирішила сісти й відпочити зі своїми трьома собаками.
Я кидала щось у воду більшій собаці, яка любила там бавитися,
але вона не хотіла.
Усі собаки стали за мною тут.
Потім я побачила, як з'явилося щось типу голови.
Я досі думаю, що це була голова великого морського лева.
Але решта тіла була завузька для морського лева чи тюленя.
Тіло було якимось змієподібними.
Було видно горбок, воду, далі знову горбок,
воду й знову горбок.
Ця істота почала рухатися,
повернула голову вбік, потім в інший,
а тоді поглянула на мене.
Я почала трохи тремтіти,
подумала: «Що за чортівня?»
Місцевий фольклор розповідає схожі історії,
які сторіччями бентежили моряків і місцевих жителів.
За словами корінних жителів колись у цьому морі жили морські змії,
які були швидшими й сильнішими за косаток.
Дехто вірить, що вони досі існують,
оскільки з 1880 року по 2010-й
зафіксували 235 повідомлень про них.
Я Джон Кірк.
Я голова клубу наукової криптозоології Британської Колумбії.
Я колишній працівник Канадської кінної поліції, з 19-річним стажем.
Розслідування в мене в крові.
Якщо думаєте, що в океані немає химерних істот,
то зовсім не розбираєтеся.
Ми дослідили лише шість відсотків океану,
тож лишається дослідити ще дев'яносто чотири.
Клуб наукової криптозоології заснували Джим Кларк і Пол Леблонд.
Пол Леблонд був моїм другом і сусідом.
Я знаю Пола багато років, він також криптозоолог.
Я не вірю в морських монстрів і зміїв.
Але тоді я подумала: «Чи є в мене якась історія,
яку я можу розповісти Полу».
«Крипто» грецькою мовою означає «прихований»,
отже це прихована зоологія.
Вона вивчає істот, яких немає в каталогах і енциклопедіях.
І останніми роками нас вважають дослідниками паранормального.
Уважають якимись мисливцями на монстрів.
А ми лише хочемо досліджувати тварин, яких досі не ідентифікували науковці.
Особливо в морі Селіш.
У стародавні часи тутешні корінні народи
розповідали багато історій про морських змій.
Життя корінних народів, що мешкали вздовж узбережжя,
було тісно пов'язане з морем.
Вони розповідали, як бачили морську істоту, що звивалася, наче змія.
У неї була назва.
Її називали Гаітлік.
Гаітлік — частий гість історій.
Багато корінних народів бачили його на власні очі.
Його малюнки можна часто зустріти в Британській Колумбії.
Цю тварину вирізали на носах каное й барабанах.
Інколи цих істот бачили не лише тубільці,
але і європейські поселенці, які опинилися в тій місцевості.
Але істоту, яку бачили нещодавно,
охрестили ім'ям кадборозавр.
Історія з кадборозавром починається десь у 19-му сторіччі на узбережжі Канади.
Багато кораблів, що проходили тут, повідомляли
про те, що бачили морських зміїв.
Кадборозавром я вважаю істоту,
яку дістали зі шлунку кашалота
мисливці на китів у порту Нейден у липні 1937-го року.
Тож у нас є кілька як мінімум загадкових фотографій.
Його надіслали в головний офіс рибальської компанії,
яка була в місті Беллв'ю, Вашингтон.
І газета «Зе Беллв'ю Американ» надіслала тюди репортера.
Він сказав: «Дивина.
Я не знаю, що це за чортівня».
Це істота з майже верблюжою головою,
гривою на шиї і змієподібним тілом.
Ось кольорове зображення істоти.
Дуже схожий вигляд.
Тіло істоти вкрите волосяним покривом.
У неї шкіра не зелена, як тут, але анатомічно зображення правильне.
Так само, як і це.
Цей малюнок показує пластичність тіла кадборозавра.
Люди повідомляли, що він звивається, як змія.
Можливо, існують містичні морські змії, монстри чи як там їх ще називають?
Якісь там «заври». Неважливо. Я не знаю.
Я описала те, що бачила.
Може, це правда,
може, ті горбочки були плодом моєї уяви.
Хтозна?
Я не знаю.
Просто було щось дивне.
Ми живемо в дивному місці.
Уперше я стикнувся з історією про відірвані стопи
десь у 2010-му. Я тоді працював у Канадській королівській кінній поліції.
Є купа припущень.
Дехто писав:
«Ці ноги вимиває, бо кадборозавр нападає і вбиває людей».
Не було жодного випадку,
коли кадборозавр напав на людину й розірвав її так,
що лише стопи вимивало на берег.
Я б хотів, щоб ці істоти існували.
Я б хотів, щоб існувала снігова людина й інші химерні істоти.
Але я вважаю, що в інцидентах зі стопами в морі Селіш
винні людські монстри.
Хоч деякі припущення могли бути плодом бурхливої уяви,
інші теорії базуються на справжніх монстрах, що ходять між нас.
ЧИ МОЖУТЬ СТОПИ НАЛЕЖАТИ ЖЕРТВАМ СЕРІЙНОГО ВБИВЦІ?
Щодня як нову стопу вимиває на берег, ти мимоволі задумуєшся,
чому це відбувається?
Як пояснити те, що це відбувається лише тут?
Кримінальний аспект дозволяє пов'язати всю інформацію
і знайти жертв, яких убив один убивця.
Потрібно зазначити на карті жертв, у яких були схожості.
У нас є стопи.
Це допомагає зрозуміти спосіб вибору жертв.
Інтернет-детективи й ЗМІ вважають відомого серійного вбивцю,
причетним до цих подій.
ПІКТОН
Є один серійний убивця — Роберт «Віллі» Піктон,
який полював на секс-працівниць у Ванкувері наприкінці 1990-х.
Фермер-психопат приїжджав у Ванкувер і полював на жертв на прогулянці.
Потім він відвозив їх за кілька кілометрів
на свою свиноферму й там
убивав їх, розчленовував, молов на фарш,
а тоді згодовував своїм свиням.
У новинах говорили про це.
Є і інші жахливі подробиці. ДНК убитих жінок
знайшли в перемеленому м'ясі на його фермі.
Його заарештували в лютому 2002 року
й зрештою засудили до довічного позбавлення волі.
Він зізнався у вбивстві 49 жінок
і дуже засмутився, що не зміг заокруглити цифру до 50, поки його не спіймали.
Ферма Піктона була менш ніж за три кілометри від річки Пітт,
яка впадає в море Селіш.
Майже неможливо, щоб така кількість людей зникла
без провини серійного вбивці.
Тож коли стопи почало вимивати на берег саме в тому районі,
це викликало питання щодо того, чи може це бути справою рук серійного вбивці.
В обох випадках була статистична аномалія,
тож це наштовхує на думку про те, що він був причетний.
Однак Піктон нападав на жінок,
а знайдені ноги належали як чоловікам, так і жінкам.
А жертви зникли через багато часу після ув'язнення Піктона.
Це змусило декого вважати, що причетним був невідомий серійний убивця.
У той час ця теорія була доволі правдоподібною,
і мене покликали на радіостанцію поділитися своєю точкою зору.
Я юрист із кримінальних справ, тож можу говорити про серійних убивць.
Я мав справу з ними
й написав роман, який передбачив ці злочини.
Також варто зважати на те,
чи міг це бути серійний убивця,
про якого наразі не знають правоохоронці.
Але щоб розкрити справу,
яку можна віднести до результату роботи серійного вбивці,
потрібно зважати на висновки судмедекспертів.
Я співдиректорка центру судово-медичних досліджень.
До мене звернулися зі Служби коронерів
і попросили дослідити кілька справ.
Я проводила експерименти біля узбережжя:
я клала тушки свиней, які заміняли людей, у воду
й спостерігала, що з ними трапиться.
Там, де більше кисню,
тіла можуть протриматися кілька тижнів або й місяців.
На березі моря Селіш рівень кисню цілком нормальний.
Там ми з'ясували, що від тушок лишаються кістки
всього за три-чотири дні.
Тварини обгризають тушки.
Упевнена, що ви бачили, що рентгенівський знімок зап'ястя й стопи схожі.
У них купа крихітних кісточок.
Тож коли злізає вся шкіра, м'язи й сухожилля,
залишаються лише кісточки, які відкріплюються.
Отже, під товщею води
тіла розкладаються, і стопи відкріпляються від ніг.
Це природне явище.
Коли говорять «понівечений», зазвичай мають на увазі кимось,
але слідів порізів не було.
Гадаю, у ЗМІ люблять казати так,
бо відрізання людям стоп звучить драматично й страшно.
Але патологоанатоми зі Служби коронерів заявили,
гадаю, щоб розвіяти людські страхи,
що стопи природним шляхом відділилися від тіла.
Що слідів порізів не було.
Наскільки я розумію, вони повідомили,
що більшість людей, чиї стопи вимило на берегах Канади,
померли через нещасний випадок або ж це були самогубства.
З 21 знайденої стопи ідентифікували більше половини.
Деякі стопи належали рибалкам.
Може, це був нещасний випадок у морі.
Також ми знаємо, що в деяких померлих була депресія.
Принаймні одна людина стрибнула з мосту.
Коли ти стрибаєш у воду в кросівках,
зрештою, стопа відділиться.
За даними ЗМІ, Канадська королівська кінна поліція вважає,
що ніякого вбивці, що відрізає ноги, немає.
Це все були або нещасні випадки, або самогубства.
Усі випадки.
Але злочин виключати не можна,
коли залишилися лише стопи.
Ми не чули, щоб між цими людьми був зв'язок,
але й не всюди це з'ясуєш.
Ви нічого не дізнаєтеся за стопою невідомої людини.
Можна сказати, що ногу не відрізали, але навіщо, якщо це вбивство?
На стопах зазвичай немає слідів насильства.
Рани могли бути на іншій частині тіла, яка не впливає на стопи.
Ви не знаєте, що стало причиною смерті.
Якщо й надалі казати, що людина не причетна до цього,
можна втратити довіру з появою кожної нової стопи.
Якщо це не міг бути один убивця,
можливо, причетна група небезпечних злочинців.
У 2007 році, коли історія зі стопами лише почалася,
у національному антинаркотичному центрі
заявили, що кількість злочинів, пов'язаних з наркотиками, зросла на 156%.
Особливо біля моря Селіш,
що змусило багатьох у соцмережах і ЗМІ замислитися,
чи не належали деякі стопи жертвам банд.
Кримінальні банди завжди існували.
Постійно формуються нові банди,
на ринку з'являються нові наркотики.
І коли угода провалюється й когось убивають,
його тіла потрібно позбутися,
а де це краще зробити, якщо не в морі Селіш?
ЧИ МОЖУТЬ СТОПИ НАЛЕЖАТИ ЖЕРТВАМ НАРКОВОЄН?
Антоніо Ніл — мій єдиний син.
Тоні було 22 роки, коли він зник на півночі міста Еверетт,
що неподалік від річки Сногоміш.
Він був веселою і жвавою дитиною.
Він любив займатися спортом. Катався на скейтборді, сноуборді, грав на гітарі.
У нього були хороші друзі, які не робили поганих речей,
але були й інші друзі, які підсіли на важкі наркотики.
Він постійно пив. Пропускав школу.
Вони ходили пити й таке різне.
Потім він підсів на сильніші наркотики — героїн, метамфетамін.
Коли він уживав сильніші наркотики,
то, певно, не знав, що робить.
І якось з усім цим Антоніо потрапив до в'язниці за вживання наркотиків.
І коли його випустили,
я забрала його із зупинки й була з ним весь день.
Він підстригся.
Потім настав вечір, і я питаю: «Куди хочеш піти?»
Він писав своїм друзям у фейсбук із мого телефону
й один виявився вільним.
Він спитав: «Хочеш потусити?»
Він відповів: «Звісно».
Тож він приїхав до нас на чорному «Джипі Черокі».
Я подумала, що нічого поганого не мало б статися.
Тож я обійняла й попрощалася із сином.
Наступного ранку мені подзвонила найкраща подруга Джесіка.
Друг Антоніо зв'язався з нею, бо зустрічався з її донькою,
тож вони вже були знайомі.
Він зв'язався з нею і сказав, що Антоніо напав на нього,
і зараз лежить у лікарні.
Я почала хвилюватися. Я думала, що Антоніо стало гірше,
і він знову вжив важкі наркотики, тож не знав, що робить.
Але він не вживав їх місяць у в'язниці,
тож не мав можливості кілька днів
бути на метамфетаміні.
Усе було дуже дивно.
Але друг Антоніо лежить у лікарні з пораненням.
Я їжджу всюди, шукаю свого сина.
Я не знала, де він. Він зі мною не зв'язувався.
Він знає мій номер, де ми живемо. Він би повернувся додому.
Він би написав мені повідомлення, тож я хвилювалася.
Пройшов тиждень — усе те саме.
Я думала, може, він ховається, може, він винний,
і тому боїться дзвонити,
тож я зателефонувала в поліцію і повідомила про зникнення.
ОФІС ШЕРИФА ОКРУГУ СНОГОМІШ
Наркотики — величезна проблема для Еверетта.
Наркотики завжди були поруч,
але раніше це був мет, кокаїн, героїн, а тепер фентаніл.
Я був керівником відділу важких злочинів
і прочитав звіт про зниклу особу, яким займалася патрульна поліція.
Це було 28-го грудня 2016-го року.
28 ГРУДНЯ 2016 РІК
До них звернулася матір зниклої особи —
Дженні Ніл.
А зниклим був Антоніо Ніл.
Інформації було мало, за винятком того,
що востаннє вони бачилися 12 грудня 2016 року.
Антоніо був зі своїм другом, який жив у Еверетті
і який потрапив до лікарні з колотими ранами.
І коли я почав із цим розбиратися,
я дізнався, що він звинуватив Антоніо в нанесенні йому колотих ран,
але не хотів співпрацювати з поліцією.
Це мене зацікавило в тому плані,
що за день до того, як Дженні востаннє бачила сина,
я дізнався, що в тому будинку тоді були особи,
пов'язані з наркотиками.
Тож у мене були певні здогадки.
Було зрозуміло, що Антоніо пов'язав себе з людьми,
з якими краще не знатися.
Очевидно, це викликало деякі побоювання, тож ми мали детальніше розглянути все.
Я говорила з другом Антоніо, і він казав: «Не хвилюйтеся, я його знайду».
Але з поліцією говорити відмовився.
Він почав роздавати речі Антоніо іншим,
а не повертати їх мені.
Тож детектив Валватні почав опитувати різних людей.
Але поки Антоніо шукали,
люди казали: «Нам здається, ми бачили Антоніо».
А тоді, десь через кілька тижнів, у середині січня,
мені написав у фейсбуці один із мешканців того будинку
й сказав, що вони вигнали друга Антоніо з дому,
і коли вони прибирали його кімнату, там усюди була кров.
ПОЛІЦІЯ ЕВЕРЕТТА
Той самий хлопець повідомив мені, що друг Антоніо сказав йому:
«Антоніо штрикнув тебе ножем, іди надери йому дупу, покажи йому».
За його словами
друг Антоніо відповів: «Я про це подбав».
З цією інформацією поліція Еверетта виїхала до будинку.
Підрозділ підтвердив, що спостерігав сліди крові всередині будинку.
Кров була на матраці,
але ДНК не збіглося з ДНК Антоніо.
Без переконливих доказів
управління поліції Еверетта закрило розслідування вбивства,
тож офіс шерифа округу Сногоміш продовжив розслідування зникнення Антоніо.
Ми працювали над цією справою два з половиною роки,
і завжди думали, що з Антоніо сталося щось підозріле.
Коли сина немає поруч, це дуже боляче.
Я не могла позбутися цього відчуття.
Це відчуття не покидало мене.
Першого січня 2019-го року
чоловік відпочивав на острові Джетті, що знаходиться поблизу Еверетта.
Це було популярне місце влітку.
Люди ходили на пляж або покупатися.
І цей чоловік вийшов прогулятися, пошукати щось на пляжі,
і натрапив на черевик.
Це був «Тімберленд» зі шкарпеткою.
Усередині була кістка правої стопи,
тканини й нігті.
Детектив Волватні надіслав мені фото черевика,
і я одразу зрозуміла, що це був черевик Антоніо.
ШЕРИФ
Коли я поговорив із Дженні,
я дізнався, що Антоніо востаннє бачили в черевиках фірми «Тімберленд».
Я не могла дихати. Навіть говорити.
Я знала, що це черевик свого сина.
Один ніготь відіслали на ДНК тестування в лабораторію в Мерісвіллі.
ДНК тест показав, що ніготь належав Антоніо.
ОСТРІВ ДЖЕТТІ
ВІТАЄМО НА ДЖЕТТІ
- Давно вас не бачив. - Знаю.
- Дякую, що привезли. - Будь ласка.
Ми пройдемося цією стежиною
до північно-західної частини острова Джетті.
Я покажу, де знайшли черевик.
- Як у вас справи? - Щодня важко.
Я постійно сиджу у фейсбуці й спостерігаю за людьми,
які, на мою думку, причетні.
Я дивлюсь, що вони роблять,
дивлюся, чи є якісь нові коментарі, якісь обмовки.
Коли ви маєте справу з тілами, які знайшли у воді,
їх дуже важко обстежити, бо вони швидко розкладаються.
Ми не знайшли жодних ознак злочину на стопі,
але це нічого не означає.
Нам потрібен інформатор.
- Хтось має щось повідомити. - Так.
Це дуже важка справа.
- Я... - Я не знаю. Це важко.
Це дивно. Я дуже
спантеличена тим, як стопа опинилася тут.
Такі тут води.
- Хвилі. - Тут сильні припливи.
- Розумієте? - Так.
Неймовірно, що хтось ходить підбирати
якісь випадкові предмети на пляжі.
Я дуже вдячна їм за те,
що вони зацікавилися й уважніше поглянули на черевик.
Гаразд. Гадаю, це було десь отут.
Добре.
Там удалечині видно
початок річки Сногоміш.
Овва.
Повірити не можу.
Тут так спокійно.
Так.
- Тут гарно. - Так.
Так. Бідне дитя.
- Мені шкода. - Чорт. Так.
Важкий день.
- Шкода, що не допоміг. - Знаю.
Ми робимо все, на що здатні.
Красно вам дякую, що привезли мене сюди.
- Будь ласка. Так. - Я дуже вдячна.
Нам потрібен хтось, хто готовий звернутися до нас
і надати нам необхідну інформацію.
Я не зупинюся, поки ми не розкриємо справу
й не знайдемо винних за смерть Антоніо.
Для сімей це дуже важко.
Я не уявляю, як це жахливо —
не лише втратити когось, але й не знати, що сталося.
Зі свого досвіду знаю, що навіть коли знаходять тіло,
це вже якесь полегшення.
Так казати не зовсім правильно, але це хоч щось.
Гадаю, усе можливо. Справа завжди буде відкритою.
Сподіваюся, ми з'ясуємо, що сталося.
Ми не здамося.
Я розумію, чому матір хоче продовжувати розслідування.
Я б теж хотів, щоб справу розглянули
перед тим, як дізнатися, що це щось інше,
що це нещасний випадок або самогубство.
Я впевнений, якщо люди знайшли 20 стоп з 2007-го року,
то це триматиме й далі.
Не бачу причини для змін.
Я адвокат у кримінальних справах, тож продумую всі можливі сценарії того,
чому стопи вимиває на берег.
Зрештою, у нас лишається лише неймовірна статистика того,
що 21 стопу вимило за відносно малий проміжок часу на невеликій території.
Це просто так не забудеш,
бо це незручно. Не можна просто вдати, що це природно.
Тут щось коїться.
Загадка того, чому відокремлені стопи вимиває на берег, лишається загадкою.
І родини продовжують шукати відповідей причинам смерті своїх рідних.
Але чи відкриється колись правда?
Я не зупинюся.
ЯКЩО У ВАС Є ІНФОРМАЦІЯ ЩОДО ЗНИКНЕННЯ АНТОНІО НІЛА
БУДЬ ЛАСКА, ЗВ'ЯЖІТЬСЯ З ОФІСОМ ШЕРИФА ОКРУГУ СНОГОМІШ
ЗА ТЕЛЕФОНОМ (425) 388-3845
Переклад субтитрів: Павло Дум'як