2016 var vi på Botanical Beach.
Vi gick ut till stranden och tänkte gå en runda.
Man vet aldrig vad man hittar när man letar på stranden.
Jag brukar
gå upp på stockarna och leta efter föremål mellan stockarna.
Efter ett par minuter råkade vi se en sko.
Jag tog upp skon med en pinne och tittade på den
och såg att det fanns mänsklig kvarlevor i den.
När man letar på stranden så hittar man skor, handskar eller jackor.
Du förväntar dig inte att hitta nåt med någons fot i.
Jag hittade ett lock till en väska.
Jag la den på det och gick till pickupen
och körde till puben där det fanns telefon.
Sen ringde vi polisen.
- De frågade var vi var. - Var den hittades.
Var den hittades och bad oss att vänta.
Vi väntade på dem.
Sen tog de skon och ställde en massa frågor.
Två veckor senare
fick jag en uppdatering att de hade hittat en annan sko.
Vi hade nog hittat den elfte skon.
Sen hörde vi inget mer förrän nästa hittades.
Vi hörde om fötterna och skorna som spolades upp på stranden på nyheterna.
Ett bisarrt, långvarigt mysterium har fördjupats lite mer
med upptäckten av ännu en mänsklig fot på Kanadas Stillahavskusten.
Polisen säger att i de flesta fallen misstänks inte brott.
Inget att se eller oroa sig för. Jag gillar inte den teorin.
FALL SOM LEDER TILL FLER FRÅGOR ÄN SVAR
Salishhavet
följer västkusten i delstaten Washington och British Columbia.
Det är ett populärt resmål för turister och strandletare
som letar efter drivved, snäckskal och förlorade skatter.
Men 2007 började de hitta mer än de hade tänkt sig.
En nyhetsbyrå började rapportera om makabra fynd
som gjorde experter ställda.
Frågan var vad som låg bakom det underliga fenomenet.
EVENTUELLA MÖJLIGHETER
VARFÖR LIGGER DET SÅ MÅNGA FÖTTER PÅ STRÄNDERNA?
Mina damer och herrar, Salishhavet.
Platsen för mysteriet med de avhuggna fötterna.
Man kan se Gulf Islands som ligger i fjärran.
Och Fraser River där borta
går rakt in i det inre av British Columbia.
Man ser också mot Vancouver Island.
Och där nere ligger San Juans i delstaten Washington.
På de öarna spolades också fötter upp på land.
Och ännu längre ner
går Puget Sound där Seattle ligger.
Då är vi inne i den amerikanska delen av mysteriet.
Jag är kanadensisk brottmålsadvokat.
Men jag skrev en novell och framgångarna med den boken
gjorde att jag kunde sluta arbeta.
När fötterna dök upp på stränderna fanns likheter med min bok Death's door.
I Death's Door hittas stympade kroppar
längs Gulf Islands kuster vid Salishhavet.
Är fiktion konstigare än verkligheten eller tvärtom?
Den första foten upptäcktes på land den 20 augusti 2007.
Det var en mans högerfot, storlek 46.
Den andra upptäcktes på land sex dagar senare.
Det var en mans högerfot, i en löparsko storlek 46.
Den tredje upptäcktes på land den 8 februari 2008.
En mans högersko, storlek 45.
Den fjärde upptäcktes den 22 maj 2008.
En kvinnas vänsterfot i en löparsko.
Den 16 juni 2008, en mans vänstra fot i en löparsko.
Fem fötter inom loppet av ett år
gjorde att historien fick spridning över hela världen.
Och under årens lopp har 21 fötter flutit i land.
15 stycken i Kanada och sex stycken i USA.
Men sedan 2019 har det inte inträffat igen.
I Salishhavet blåser vindarna det som flyter i vattnet mot en strand.
Jag är professor på School of Oceanography
vid University of Washington i Seattle.
Det har funnits ett förvånansvärt stort antal fötter i sneakers
som har hittats på stränderna i det här området under det senaste decenniet.
Har det inte hänt förut? Jag vet inte.
Designen på sneakers har förändrats de senaste årtiondena.
Sneakers nuförtiden är större
och har mer skumplast så de flyter mycket bra.
Eftersom fötterna var inuti löparskorna stannar de inte på havets botten.
Även om bevis visar hur de mänskliga kvarlevor spolades i land
förklarar de inte varför fötterna var i vattnet.
Rättsmedicinska analytiker dna-testade fötterna.
Dna-testerna skulle leda till att fastställa vilka offren var
men det inträffade bara här under en viss tidsperiod.
Det oförklarliga mysteriet fick media att nappa.
De höll koll på om det fanns något som de kunde sätta tänderna i.
Som ni kan föreställa er så spekulerade alla om
varför fötterna spolades i land under den här tidsperioden
i ett smalt område under en begränsad tid.
På internet delar folk med sig av sina teorier
med spekulationer om allt från det övernaturliga till mer reella faror.
Det finns många scenarier.
Jag har fiskat här mycket.
Det finns inte många stora hajar här som skulle göra så.
Jag har aldrig hört att nån har blivit attackerad av en späckhuggare.
Under 2015 rapporterades 59 hajattacker i USA.
Det största antalet på ett år.
Men hajattacker nära Kanada är extremt ovanliga.
Trots att de skapade rubriker 2023 för att ha sänkt båtar
har späckhuggare i Salishhavet bara setts attackera andra havsdjur.
Men kan det finnas ett annat rovdjur som lurar under ytan?
KAN EN MONSTRUÖS HAVSVARELSE LIGGA BAKOM DE STYMPADE FÖTTERNA?
Jag har varit här i 50 år.
Det var i december, så det var lite molnigt.
Det kändes lite lugnare än vanligt.
Efter att ha gått en timme längsmed havet
satte jag mig för att vila med mina tre hundar här.
Jag försökte kasta nåt i vattnet till min stora hund som gillar att bada.
Men hon ville inte.
De ställde sig bakom mig.
Sen såg jag något sticka upp, typ som ett huvud.
Jag tror fortfarande att det var huvudet på ett stort sjölejon.
Men resten av kroppen var för smal för att vara ett sjölejon eller en säl.
Jag skulle vilja säga att det liknade en orm.
Det var en knöl, vatten och sen en ny knöl.
Sen vatten och en ny knöl.
Den började röra sig.
Huvudet rörde sig åt sidan.
Sen tittade den mot mig.
Jag började få rysningar och tänkte: "Vad sjutton är det här?"
I regionala sägner finns liknande iakttagelser,
som har förbryllat sjöfarare och lokalbefolkning i århundraden.
Enligt ursprungsbefolkningen levde sjöormar i Salishhavet tidigare.
De var både starkare och snabbare än späckhuggare.
Vissa tror att de finns än idag,
genom 235 påstådda observationer
mellan 1880 och 2010.
John Kirk.
Jag är ordförande för British Columbia Scientific Cryptozoology Club.
Jag är pensionerad polis efter ungefär 19 års tjänst
så jag vet hur man utreder.
Tror du inte att konstiga saker finns i havet så vet du inte vad du snackar om.
Vi har utforskat sex procent av haven
så det återstår ytterligare 94 procent.
Kryptozoologiklubben grundades av Jim Clark och Paul LeBlond.
Paul LeBlond var en vän och granne.
Jag har känt Paul i många år och han är kryptozoolog.
Jag tror inte på havsmonster.
Men sen tänkte jag: "Jag har nåt att berätta för Paul."
"Krypto" betyder "dold" på grekiska,
så det här är dold zoologi.
Djur som är dolda och inte har blivit identifierade.
De senaste åren har det kopplats ihop med det paranormala.
Det kopplas samman med "monsterjägare".
Vi ville undersöka djur som ännu inte var kategoriserade
och oidentifierade av vetenskapen, särskilt i Salishhavet.
Innan modern tid fanns en bred kunskap
om sjöormar hos ursprungsbefolkningen.
Ursprungsbefolkningen som bodde längs med kusten
förlitade sig på havet för sitt uppehälle.
De har beskrivit en havsvarelse som rörde sig från sida till sida.
Den hade ett namn.
Hon hette Haietlik.
Många i ursprungsbefolkningen har sett ett verkligt djur.
Det finns avbildningar av den i konstverk i B.C.
Det finns ristningar av djuret på kanoter och trummor.
Några sågs av ursprungsbefolkningen
men även av de europeiska bosättarna som hade kommit hit.
Men senare havsormsobservationer
har förknippats med namnet Cadborosaurus.
Historien om Cadborosaurus börjar på 1800-talet utanför B.C.
Det fanns rapporter från skepp som hade seglat i området
och sett havsormar.
Jag tänker referera till djuret
som drogs ut ur magen på en kaskelot
i Naden Harbor i juli 1937 av valflänsare.
Vi har ett par fotografier som är minst sagt förbryllande.
De skickade det till valfångstföretagets huvudkontor
i Bellevue i Washington.
Tidningen The Bellevue American skickade dit en reporter.
Han sa: "Jag är förbryllad. Jag vet inte vad det är."
Här är varelsen med ett kamelhuvud
med en man baktill och den har en lång ormkropp.
Här har vi en färgbild. Ett liknande perspektiv.
Varelsens kropp är täckt av hår.
Det är inte grön hud här, men anatomiskt stämmer det.
Vi har även den här
som visar rörligheten i en cadborosauruskropp.
Folk säger att de har sett det i slingor, spolar och knölar.
Det kanske finns nåt som heter havsorm eller havsmonster.
Vad kallar de dem? Cado-nånting. Jag vet inte.
Jag såg den och beskrev den.
Det kan vara verkligt
eller något som min fantasi har skapat tack vare knölarna.
Vem vet?
Jag vet inte.
Det känns bara udda.
Det här är en rätt udda plats.
Min första kontakt med fallet gällande fötterna
var 2010 för jag jobbade på Royal Canadian Mounted Police.
Det spekuleras friskt.
Jag har sett saker där.
"Fötterna spolades upp för att cadborosaurus dödade människor."
Det finns inte ett fall där cadborosaurus
har dödat en människa och slitit den i bitar
på ett sätt så att fötter skulle flyta i land.
Jag hade gärna sett att det var varelser som Sasquatch och Yeti, och så vidare.
Men när det gäller fötterna så säger jag människomonster.
Vissa spekulationer kan vara resultatet av överaktiv fantasi
men andra teorier handlar om monster som finns bland oss.
KAN FÖTTERNA TILLHÖRA OFFER FÖR EN SERIEMÖRDARE?
Varje gång som en ny fot upptäcks på land
måste man undra varför. Hur förklarar man att det bara händer här?
Genom brottssamordning kan man titta på fallets samtliga aspekter
och se vilka offer som har dödats av samma mördare.
Man sätter upp offren, som alla är samma, på en karta.
Det handlar om fötter.
Det ringar in platsen som mördaren rör sig från.
En berömd seriemördare pekades ut av nätdetektiver och media
som skyldig till fenomenet.
Det fanns en seriemördare, Robert "Willy" Pickton,
som letade upp sexarbetare i Vancouver i slutet av 1990-talet.
Den psykopatiska grisfarmaren
åkte in till Vancouver och letade upp sina offer på gatan.
Sen körde han dem till sin grisfarm
där han dödade och malde ner dem.
Han matade sina grisar med dem.
Nyheterna rapporterade om det.
Makabra detaljer visade dna från de mördade kvinnorna
som hittades i kött på hans gård.
Han greps i februari 2002
och Pickton dömdes till slut för brotten.
Antalet offer var... Han erkände 49 stycken.
Han var upprörd över att han inte kom upp i 50
innan han åkte fast.
Picktons gård låg knappt tre kilometer från Pitt River,
som rinner ut i Salishhavet.
Det är omöjligt att så många kan försvinna om det inte var för en seriemördare.
Det var därför när fötterna återfanns i det här området
som man var tvungen att fråga sig om en seriemördare sprang lös.
Båda fallen har en statistisk avvikelse
så man kunde överväga om han var den misstänkte.
Men Pickton attackerade kvinnor,
och fötterna som hittades tillhörde både män och kvinnor.
Och offren försvann långt efter att Pickton fängslades.
Det gjorde att vissa trodde att den skyldige var en okänd seriemördare.
Det var en gångbar teori när den lades fram
och jag fick förklara för radiostationen vad jag trodde.
Eftersom jag är brottmålsadvokat kan jag prata om seriemördare
och jag hade skrivit en roman som förutsåg de här brotten.
Man måste också överväga om det kan vara en seriemördare
som för tillfället flyger under radarn.
Men i alla ärenden
som i stora delar börjar handla om en seriemördare
behövs information från experter inom kriminalteknik för att kunna lösa det.
Jag är chef för centret för kriminalteknisk forskning.
Jag blev kontaktad av B.C. Coroners Service
och ombads att undersöka flera av fallen.
Jag utförde experiment utanför kusten.
Jag la griskadaver som substitut för människor i vattnet
och filmade för att se vad som hände.
När syrenivån blir högre,
kan kroppar vara intakta i veckor eller till och med månader.
Sen gick vi över till Salishhavet och där är syrenivåerna normala.
Där fanns bara skelett kvar av kadavren efter tre-fyra dygn.
Djur åt upp kropparna.
Ni har säkert sett på en röntgenbild att en hand eller fot är lika varandra.
Det finns en massa små ben.
När all hud, muskler och senor är borta
finns bara ben kvar som skiljs från varandra.
Så under vattenytan
ruttnar kropparna och fötterna lossnar.
Det är helt naturligt.
Om något är "stympat" så har någon gjort det
men det fanns inga tecken på några snittmärken.
Media gillar nog "stympade fötter"
för det låter dramatiskt och läskigt att någon skär av folks fötter.
Så patologerna på B.C. Coroners Service var tydliga
för att stilla folks rädsla.
Fötterna hade avlägsnats på ett naturligt sätt
och det fanns inga tecken på snitt.
B.C. Coroners Service menar
att de flesta fötterna som spolades upp på de kanadensiska stränderna,
var från olycksfall eller självmord.
Av de 21 fötterna som hittades har mer än hälften identifierats.
Några var fiskare.
Det kan vara en olycka.
Vi vet att några var deprimerade.
Vi vet att åtminstone en person hoppade från en bro.
Om du hoppar från en bro och har på dig löparskor kommer de att lossna.
Och enligt media vidhåller Royal Canadian Mounted Police
att ingen fotkapande mördare går lös.
Det var antingen olyckor eller självmordsdödsfall.
Samtliga.
Men det är omöjligt att utesluta brott
när bara fötterna har lämnats kvar.
Vi har inte hört att det fanns nån koppling mellan personerna.
Om man bara har foten så har man ingen aning.
Man kan säga att foten inte blev avskuren, men varför om det är mord?
Det är inte direkt rätt plats för skador.
Det kan finnas skador på resten av kroppen som inte påverkar fötterna.
Man vet inte vad som hände innan de dog.
Om du fortsätter att säga att en människa inte är inblandad
börjar du förlora trovärdighet för varje ny fot.
Så om en ensam brottsling inte var inblandad,
kanske en grupp med farliga brottslingar var det.
År 2007, när mysteriet hade sin början
rapporterade Drug Intelligence Center
att den drogrelaterade brottsligheten hade ökat med 156 procent nära gränsen.
Särskilt i närheten av Salishhavet.
Det får många på internet och i media att undra om
några av fötterna tillhörde offer för gängvåld.
Det har alltid funnits kriminella gäng och det kommer nya hela tiden,
och det kommer ut nya droger på marknaden.
När en knarkaffär går snett och någon blir mördad
och du ska dumpa kroppen finns ingen bättre plats än Salishhavet.
KAN DE HÄR FÖTTERNA TILLHÖRA ETT OFFER I KNARKKRIGET?
Antonio Neill är min enda son.
Tony var 22 år när han försvann i North Everett,
i närheten av Snohomish River.
Han var en glad unge, väldigt livlig.
Han gillade idrott, åka skateboard och snowboard och spela gitarr.
Han hade en grupp med vänner som inte höll på med fuffens.
Men han hade en annan grupp som höll på med tyngre droger.
Han drack på dagtid och skolkade.
De drack och höll på.
Sen började han med tyngre droger som heroin och metamfetamin.
När han tog tyngre droger visste han nog inte vad det innebar.
Antonio hamnade i fängelse för narkotikabruk.
Dagen som han släpptes tillbringade vi tillsammans.
Han klippte sig.
Sen blev det kväll och frågan, "vart ska du ta vägen", dök upp
Han skickade Facebook-meddelanden till vänner på min mobil.
Han fick tag på en vän.
Antonio frågade: "Får jag bo hos dig?"
Han svarade: "Javisst".
Han kom till vårt hus och körde en svart Jeep Cherokee.
Jag tänkte att det nog inte var så illa.
Jag kramade och kysste min son adjö.
Morgonen därpå ringde min bästa vän Jessica.
Antonios vän kontaktade henne för att han hade dejtat dottern,
så de kände varandra.
Han berättade att Antonio hade misshandlat honom
och att han fick vård på sjukhuset.
Jag fick panik.
Jag trodde att Antonio hade tagit ett återfall
och tog riktigt dåliga droger och inte visste vad han gjorde.
Men han hade varit ren en hel månad i fängelset,
så han kunde inte ha varit påtänd i flera dagar
på metamfetamin, du vet...
Det kändes märkligt.
Men Antonios vän hamnade på sjukhuset.
Jag kör runt och letar efter min son.
Jag visste inte var han var, och han hade inte pratat med mig.
Han vet mitt nummer, var vi bor. Han skulle ha kommit hem.
Han skulle ha messat mig.
En vecka går och jag har panik.
Han kanske gömmer sig.
Han vågar kanske inte kontakta mig.
Så jag ringde polisen och anmälde honom som försvunnen.
Knarkproblemet i Everett för tillfället är ett stort problem.
Droger har alltid funnits,
men det har gått från meth, kokain, heroin och nu fentanyl.
Jag var chef för roteln för grova brott.
Jag läste en rapport om en försvunnen person som patrullerna hanterade,
den 28 december 2016.
De kontaktades av mamma, Jenny Neill.
Den försvunna personen var Antonio Neill.
Det fanns inte mycket information, förutom sista gången de sågs
som var den 12 december 2016.
Antonio var med sin vän som bodde i ett hus i Everett
och fick vård på ett lokalt sjukhus för stickskador.
När jag tittade närmare på ärendet
såg jag att han hade anklagat Antonio för att ha knivhuggit honom,
men han ha med polisen att göra.
Det var intressant i den meningen
att det var dagen innan Jenny såg sin son sista gången
Jag fick veta att det fanns personer i huset
som var aktiva i knarkvärlden. Man kan spekulera i vad som hände.
Det var tydligt att Antonio umgicks med personer
som kanske inte var bra att umgås med.
Det skapade en hel del oro så vi behövde titta närmare på det.
Jag pratade med Antonios vän som sa: "Oroa dig inte, jag ska hitta honom."
Men han vägrade prata med polisen.
Och han började ge bort Antonios saker istället för att ge dem till mig.
Inspektör Walwatere började förhöra folk.
Men under den tiden när Antonio var försvunnen
sa folk: "Vi tror att vi har sett Antonio."
Och några veckor senare, i mitten av januari,
kom ett Facebookmeddelande från en av rumskompisarna i huset.
De hade kastat ut Antonios vän
och medan de städade hans rum såg de blod i hela rummet.
Samma rumskompis sa att Antonios vän hade sagt
till honom: "Antonio knivhögg dig, spöa honom."
Och enligt rumskompisen var
Antonios väns svar var: "Jag tog hand om det."
Med den informationen åkte Everett-polisen ut till huset.
De bekräftade att de såg vad de trodde var blod inne i huset,
och det fanns blod på en madrass,
men inget matchade Antonios dna.
Utan fullt bindande bevis,
lade Everett-polisen ner mordutredningen
och Snohomish County Sheriff's Office utredde Antonios försvinnande.
Vi jobbade med det här fallet i två och ett halvt år,
och vi trodde alltid att något misstänkt hade hänt Antonio.
Du känner när din son inte är med dig längre.
Jag kunde inte släppa den känslan.
Det var en äkta magkänsla.
Den 1 januari 2019,
var en man ute på Jetty Island, som ligger här i Everett.
Det är väldigt populärt på sommaren.
Folk njuter av havet och stranden.
Den här personen gick runt och letade på stranden
och hittade en känga.
I Timberland-kängan fanns en strumpa.
Ben från en fot, en höger fot,
lite vävnad och tånaglar.
Kriminalinspektör Walwatere skickade en bild på kängan.
Jag förstod direkt att det var Antonios känga.
Jag pratade med Jenny
och fick veta att Antonio senast sågs i ett par Timberland-kängor.
Jag kunde inte andas eller prata.
Jag visste att det var min sons känga.
En tånagel skickades till vårt labb i Marysville för dna-test.
Det visade sig att den tillhörde Antonio.
- Det var ett tag sen. - Ja.
Tack för att du tar med mig hit.
Vi ska bara gå på stigen
och till nordvästra sidan av Jetty Island.
Jag ska visa dig var kängan hittades.
- Hur går det? - Att det är en kamp varje dag.
Jag smyger på Facebook
på folk som jag tror var inblandade och ser vad de gör,
för att se om det finns nåt nytt eller om nån råkar säga nåt.
När en kroppsdel har legat i vatten
gör förruttnelsen det mycket svårt.
Det fanns inga bevis på foten som antydde brott,
men det betyder inget.
Vi behöver nån som berättar.
- Vi behöver nån som säger nåt. - Ja.
Det är ett svårt fall.
Det här är jobbigt.
Det är underligt.
Jag fattar inte hur den hamnade här.
Det visar bara hur vattnet är.
- Tidvattnet. - Tidvattenströmmen är stark.
Det är sjukt att någon bara plockar upp
ett föremål på stranden.
Jag är bara så tacksam över
att de var nyfikna nog och faktiskt tittade på kängan.
Jag tror att det är här. Det är faktiskt här.
Okej.
Och man kan se på avstånd där,
att det är nära inloppet till Snohomishfloden.
Wow.
Jag fattar inte.
Det är så fridfullt.
Ja.
- Det är vackert här. - Ja.
Ja. Stackars liten.
- Jag beklagar. - Jag vet.
Vilken dag.
Jag önskar att jag kunde göra mer.
Vi gör vad vi kan när saker dyker upp.
Tack för att du tog hit mig.
- Ingen orsak. - Jag är så tacksam.
Vi behöver nån vi kan prata med som vill träda fram
och ge oss information som vi kan använda.
Jag slutar inte förrän vi har löst det
och vi har någon som är skyldig till det som hände.
Det är svårt för familjerna. Jag kan inte föreställa mig det.
Inte bara att förlora någon, utan att inte vet.
Jag har jobbat med många fall och vet att när en kropp hittas
så kan det vara en lättnad.
Det är ett överanvänt ord, men är ett avslut.
Jag tror att allt är möjligt. Fallet kommer alltid att vara öppet.
Jag hoppas att vi får fram svar. Vi kommer aldrig ge upp.
Jag förstår varför mamman vill ha den utredningen.
Jag skulle också vilja det
innan jag godtar att det var nåt annat.
Att han drabbades av en olycka eller var självmord.
Jag är ganska säker på att om folk har hittat 20 fötter sen 2007
så kommer det att fortsätta. Jag vet inte varför det skulle ändras.
Som försvarsadvokat kommer jag på alla möjliga teorier
om varför fötterna hamnade i land.
Det som återstår är den statistiska osannolikheten
att 21 fötter har hittats i ett begränsat område under en begränsad tidsperiod.
Det går inte att bortse ifrån
för man kan inte låtsas att det är fullt naturligt.
Något är fuffens.
Gåtan om varför stympade fötter spolas upp längs Salishhavet lever kvar
och familjerna fortsätter att söka svar.
Men kommer sanningen nånsin fram?
Jag slutar inte.
OM NI HAR INFORMATION OM ANTONIO NEILLS FÖRSVINNANDE
VÄNLIGEN KONTAKTA SNOHOMISH COUNTY SHERIFF'S OFFICE
(425) 388-3845
Subtitle translation by: Dan Jönsson