Olimme vuonna 2016 Vancouverinsaaren rannalla.
Tulimme rannalle käveleskelemään ja etsimään aaltojen tuomia aarteita.
Rantaa tutkiskellessa vastaan voi tulla mitä vain.
Yleensä nousen puunrunkojen päälle ja etsin niiden väleistä esineitä.
Olimme ehtineet kävellä vasta pari minuuttia,
kun huomasin kengän.
Nostin sen kepin avulla ylös ja laskin rannalle.
Sen sisällä oli ihmisen jäänteitä.
Rannalla samoillessa löytyy toisinaan kenkiä, hanskoja tai takkeja.
Se, että kengän sisällä oli jalka, oli kuitenkin odottamatonta.
Löysin rannalta laatikon kannen, jonka avulla vein kengän autoon.
Ajoimme pubiin, jossa puhelinverkko toimii,
ja soitimme poliisille.
Poliisi kysyi, missä olimme. - Mistä kenkä löytyi.
Odotimme poliisien saapumista.
He ottivat kengän talteen ja kyselivät minulta siitä.
Parin viikon päästä meille kerrottiin toisesta löytyneestä kengästä.
Meidän löytömme oli kai yhdestoista.
Lisätietoa ei saatu ennen kuin sitten löytyi seuraava.
Uutisissa kerrottiin rantaan huuhtoutuvista kengistä ja jaloista.
Outo, pitkään jatkunut mysteeri syveni entisestään,
kun Kanadan Tyynenmeren rannikolle huuhtoutui jälleen ihmisen jalkaterä.
Poliisin mukaan useimmissa tapauksissa ei epäillä rikosta.
Syytä huoleen ei muka ole, mutta en olisi siitä niin varma.
SELVITTÄMÄTTÖMIÄ ILMIÖITÄ
Salishinmeri -
huuhtoo Washingtonin osavaltion ja Brittiläisen Kolumbian länsirantoja.
Siellä käy paljon matkailijoita ja rantojen tutkijoita,
jotka etsivät rannoilta ajopuuta, simpukankuoria ja kadonneita aarteita.
Vuonna 2007 rantalöydöt saivat kuitenkin varsin synkeän sävyn.
Uutisissa alkoi levitä tieto karmeista löydöistä,
joiden syytä asiantuntijatkaan eivät osanneet selittää.
MAHDOLLISIA SELITYKSIÄ
MIKSI SALISHINMEREN RANNOILTA LÖYTYY NIIN PALJON JALKATERIÄ?
Hyvä yleisö, tässä on Salishinmeri, jalkaterämysteerin tapahtumapaikka.
Horisontissa näkyvät Gulf Islands -saaret.
Ja Fraserjoki virtaa tänne Brittiläisen Kolumbian sydämestä.
Tuolla vastapäätä on Vancouverinsaari.
Etelämpänä ovat San Juan Islands -saaret Washingtonin osavaltiossa.
Sielläkin rantaan on huuhtoutunut jalkoja.
Kun jatketaan etelään, tullaan Pugetinsalmelle ja Seattleen -
eli mysteerin Yhdysvaltain puoleiseen osaan.
Olen kanadalainen rikosasianajaja.
Kun sitten kirjoitin romaanin, josta tuli myyntimenestys,
jäin eläkkeelle asianajajan työstä.
Rantaan huuhtoutuvat jalat muistuttavat Death's Door -kirjani juonta.
Kirjassa löydetään paloiteltuja ruumiita -
Gulf Islands -saarilta Salishinmeren rannoilta.
Onko totuus tarua ihmeellisempää vai päinvastoin?
Ensimmäinen jalkaterä löytyi 20. elokuuta vuonna 2007.
Se oli miehen oikea jalkaterä koon 45 juoksukengässä.
Kuusi päivää myöhemmin löytyi toinen jalka,
jälleen miehen oikea jalkaterä koon 45 juoksukengässä.
Kolmas jalkaterä löytyi 8. helmikuuta 2008.
Se oli miehen oikea jalka kokoa 44.
Neljäs jalkaterä löydettiin 22. toukokuuta 2008.
Se oli naisen vasen jalkaterä.
Kesäkuun 16. päivä 2008 löytyi miehen vasen jalkaterä.
Viiden jalkaterän löytyminen vuoden sisällä -
teki asiasta kansainvälisen uutisen.
Vuosien mittaan rannoilta on löytynyt 21 jalkaterää.
Niistä 15 on löydetty Kanadasta ja kuusi Yhdysvalloista.
Vuoden 2019 jälkeen ei ole ilmoitettu uusista löydöistä.
Salishinmerellä -
kaikki kelluva kulkeutuu tuulten mukana rantaa kohti.
Työskentelen oseanografian professorina Washingtonin yliopistossa Seattlessa.
On yllättävää, kuinka paljon ihmisen jalkateriä urheilukengissä -
lähialueen rannoilta on löytynyt viimeisen reilun vuosikymmenen aikana.
Eikö tällaista tapahtunut aiemmin? En tiedä.
Se on tiedossa, että urheilujalkineet ovat muuttuneet vuosien saatossa.
Nykylenkkarit ovat muhkeampia ja vaahtotäytteiden ansiosta kelluvia.
Juoksukengän sisällä oleva jalka ei siis pysy meren pohjassa.
Todisteista voi päätellä, miten jäännökset päätyivät rannoille,
mutta ne eivät kerro, miksi jalat ylipäätään olivat meressä.
Oikeuslääketieteellisen analyysin ja DNA-testien avulla -
voi ehkä selvittää, keitä vainajat olivat.
Se ei poista sitä tosiasiaa,
että tapauksia on havaittu vain täällä ja vain viime vuosina.
Mysteeri sai median koukkuun.
Media yritti etsiä tapauksista jotain, josta se voisi itse hyötyä.
Kaikki tietysti ihmettelevät,
miksi jalkateriä huuhtoutuu rantaan juuri nyt -
näin pienellä alueella ja näin lyhyen ajan sisällä.
Internetissä monet ovat jakaneet teorioitaan tapausten syistä,
ja selitykset vaihtelevat yliluonnollisista tavanomaisempiin.
Mahdollisuuksia on monia.
Olen kalastanut alueella,
eivätkä täkäläiset hait tietääkseni pystyisi moiseen.
En tiedä miekkavalaidenkaan hyökänneen, mutta kai se mahdollista on.
Vuonna 2015 Yhdysvalloissa ilmoitettiin 59 haihyökkäyksestä.
Se oli ennätysvuosi.
Kanadan lähivesillä haihyökkäykset ovat kuitenkin hyvin harvinaisia.
Ja vaikka vuonna 2023 uutisoitiin miekkavalaiden upottamista veneistä,
Salishinmerellä valaiden on nähty käyvän vain muiden merieläinten kimppuun.
Mutta voisiko pinnan alla lymyillä jokin toinen saalistaja?
LIITTYYKÖ RUUMIINOSIIN KENTIES VALTAVA MERIHIRVIÖ?
Olen käynyt rannalla 50 vuoden ajan.
Silloin oli joulukuu, ja päivä oli pilvinen.
Rannalla oli tavallista hiljaisempaa.
Käveltyäni rannalla puolisen tuntia -
istahdin tähän lepäämään kolmen koirani kanssa.
Isoin koirista noutaa mielellään vedestä, joten heittelin sille keppejä.
Se ei halunnut mennä veteen. Koirat asettuivat minun taakseni.
Sitten vedessä näkyi jotain. Se näytti päältä.
Se oli ikään kuin suuren merileijonan pää.
Vartalo oli kuitenkin liian kapea merileijonaksi tai hylkeeksi.
Se oli pikemminkin käärmemäinen.
Pinnalla näkyi kumpu, sitten vettä ja sitten toinen kumpu.
Sitten taas vettä ja taas kumpu.
Otus alkoi liikkua. Pää kääntyi sivulta toiselle.
Se katsoi minun suuntaani.
Minua alkoi vähän värisyttää. Mietin, mikä se otus oli.
Perimätieto kertoo vastaavien havaintojen -
hämmentäneen alueella kulkijoita jo vuosisatojen ajan.
Alkuperäiskansojen mukaan Salishinmeressä eli merikäärmeitä,
jotka olivat miekkavalaita vahvempia ja nopeampia.
Jotkut uskovat niitä olevan yhä.
Havaintoja on ilmoitettu 235 -
vuosien 1880 ja 2010 välillä.
Olen John Kirk, kryptoeläintieteellisen yhdistyksen puheenjohtaja.
Lisäksi palvelin Kanadan ratsupoliisissa 19 vuotta.
Asioiden tutkiminen on minulla verissä.
On hölmöä kuvitella, ettei meressä piile mitään outoa.
Meristä on tutkittu vain kuusi prosenttia. Niistä 94 prosenttia on vielä tutkimatta.
Kryptoeläintieteellisen yhdistyksen perustivat Jim Clark ja Paul LeBlond.
Paul LeBlond oli ystäväni ja naapurini.
Tunsimme toisemme pitkään. Hän oli myös kryptoeläintieteilijä.
En usko merihirviöihin.
Sinä päivänä halusin kuitenkin kertoa näkemästäni heti Paulille.
"Krypto" tulee kreikan kielestä ja tarkoittaa "piilossa olevaa".
Tämä on siis eläintiedettä,
joka keskittyy piiloon jääneisiin, tunnistamattomiin eläimiin.
Viime vuosina tieteenalamme on tuupattu paranormaalin tutkimisen -
ja "hirviönmetsästyksen" kanssa samaan laariin.
Halusimme tutkia luetteloimattomia ja tieteelle tuntemattomia eläinlajeja -
etenkin Salishinmeressä.
Esimoderneilta ajoilta on peräisin runsaasti tietoa,
jota alkuperäiskansoilla oli merikäärmeistä.
Rannikon alkuperäiskansoille meri tarjosi elannon.
Heidän kuvauksissaan kerrotaan kiemurtelevasta meriotuksesta.
Eläintä kutsuttiin nimellä haietlik.
Siitä on paljon perimätietoa,
ja moni alkuperäiskansan jäsen on nähnyt sen.
Eläin esiintyy alueen kuvastossa hyvin laajalti.
Sen kuvia on kaiverrettu kanootteihin ja rumpuihin.
Osa merikäärmehavainnoista -
on peräisin tänne Euroopasta tulleilta uudisasukkailta.
Tuoreemmat merikäärmehavainnot on yhdistetty lajiin nimeltä -
cadborosaurus.
Cadborosauruksen tarina sai alkunsa Brittiläisessä Kolumbiassa 1800-luvulla.
Moni alueen rannikolla kulkenut laiva raportoi merikäärmeistä ja vastaavista.
Cadborosaurus saattoi olla eläin, joka löytyi kaskelotin vatsasta -
Naden Harbourissa vuonna 1937.
Tapauksesta on pari valokuvaa, jotka ovat vähintäänkin hämmentäviä.
Ruho lähetettiin valaanpyyntifirman pääkonttoriin Bellevuen kaupunkiin.
Paikallislehti lähetti toimittajan tekemään asiasta juttua.
Toimittaja oli aivan äimänä. "Otus on tavattoman merkillinen."
Otuksella on kamelimainen pää,
hevosmainen harja niskassa ja käärmemäinen vartalo.
Tässä on siitä värillinen piirros. Samankaltaisesta kulmasta.
Tässä otuksella on karvapeite.
Ihon pinta ei siis ole vihreä ja sileä, mutta anatomia on oikeanlainen.
Samoin tässä kuvassa,
josta cadborosauruksen notkeus käy erittäin hyvin ilmi.
Sen on kuvailtu tekevän silmukoita ja kumpuja.
Ehkä onkin olemassa merikäärmeitä tai hirviöitä -
tai niitä cado... mitä lie otuksia.
Näin jonkin otuksen ja kuvailin sitä.
Ehkä se oli todellinen tai ehkä mielikuvitukseni lisäsi ne kummut.
Kuka tietää? En minä ainakaan. Kummallista se kuitenkin oli.
Asuinalueemme on varsin outo.
Ensimmäisen kerran jouduin tekemisiin irtojalkaterien kanssa -
noin vuonna 2010, kun palvelin Kanadan ratsupoliisissa.
Asialla spekuloidaan valtavasti. Olen nähnyt väitteitä,
että jalat kuuluisivat cadborosauruksen tappamille ihmisille.
Ei ole olemassa yhtäkään tapausta, jossa cadborosaurus -
olisi raadellut ihmistä niin,
että jäljelle olisivat jääneet vain kelluvat jalkaterät.
Uskoisin mielelläni olentoihin kuten isojalkoihin, jeteihin sun muihin.
Salishinmeren jalkojen tapauksessa -
pitäydyn ihmishirviöissä.
Osa teorioista voi olla ylivilkkaan mielikuvituksen tuotosta,
mutta osa perustuu keskuudessamme eläviin todellisiin hirviöihin.
KUULUVATKO JALKATERÄT SARJAMURHAAJAN UHREILLE?
Aina kun rantaan huuhtoutuu uusi jalka,
herää kysymys siitä, miksi näin tapahtuu.
Minkä takia tätä tapahtuu vain täällä?
Rikostapauksia yhdistäviä tekijöitä etsimällä -
voidaan selvittää, mitkä uhrit ovat saman murhaajan tappamia.
Samankaltaiset uhrit merkitään kartalle.
Jalkojen löytöpaikat auttavat rajaamaan aluetta, jolla tappaja toimii.
Eräs tunnettu sarjamurhaaja kiinnitti nettietsivien ja median huomion.
Häntä pidettiin syyllisenä.
Sarjamurhaaja nimeltä Robert "Willy" Pickton -
saalisti Vancouverissa seksityöläisiä 1990-luvun lopulla.
Kieroutunut sikafarmari teki saalistusretkiä Vancouveriin -
ja vei uhrinsa sitten kaupungin ulkopuolelle sikafarmilleen.
Siellä hän tappoi heidät, murskasi ruumiit,
ja syötti jäänteet sioilleen.
Tapauksesta kerrottiin uutisissa.
Murhattujen naisten DNA:ta -
löytyi tilalla prosessoidusta lihasta.
Pickton pidätettiin helmikuussa 2002.
Lopulta hänet tuomittiin.
Hän tunnusti 49 murhaa.
Hän olisi halunnut saada 50 täyteen ennen kiinni jäämistään.
Picktonin sikatila oli lähellä Pittjokea,
joka laskee Salishinmereen.
Niin monen ihmisen katoamista on lähes mahdoton selittää -
muulla kuin sarjamurhilla.
Joten kun Salishinmeren alueelle alkoi ilmestyä irtojalkoja,
esiin nousi väkisinkin ajatus sarjamurhaajasta keskuudessamme.
Lisäksi molemmat tapaukset ovat poikkeuksellisia,
joten Pickton vaikutti mahdolliselta epäillyltä.
Pickton kuitenkin saalisti naisia,
kun taas jalkaterät kuuluivat sekä miehille että naisille.
Uhreja myös katosi Picktonin istuttua vankilassa jo vuosia,
joten esiin nousi epäilys toisesta, tuntemattomasta sarjamurhaajasta.
Teoriaa pidettiin silloin varteenotettavana,
ja minut kutsuttiin radio-ohjelmaan keskustelemaan siitä.
Olen rikosasianajaja, joten tiedän jotain sarjamurhaajista.
Lisäksi asun alueella,
ja kirjoissani on kuvattu samankaltaisia rikoksia.
On pohdittava, voisiko kyseessä olla sarjamurhaaja.
Joku, josta emme vielä tiedä.
Jokainen tapaus,
jonka yhteydessä aletaan pohtia sarjamurhaajan mahdollisuutta,
vaatii tuekseen oikeuslääketieteellistä asiantuntemusta.
Johdan oikeuslääketieteellistä tutkimuskeskusta.
Sain oikeuslääkärin virastosta pyynnön tutkia jalkojen tapauksia.
Tein rannikkovesissä kokeita,
joissa sian ruhoja jätettiin veteen ja niiden muutoksia kuvattiin.
Kun happea on melko runsaasti,
ruumiit voivat säilyä hajoamatta viikkoja tai jopa kuukausia.
Kun teimme kokeita Salishinmeressä, jonka happipitoisuus on normaali,
ruhot hajosivat luurangoiksi kolmessa tai neljässä päivässä.
Ne joutuivat eläinten kaluamiksi.
Jalkaterän rakenne on hyvin samanlainen kuin käden ja ranteen.
Pieniä luita on todella paljon.
Kun iho, lihakset, jänteet ja muut kudokset ovat kadonneet,
jäljelle jää luita, jotka irtoavat toisistaan.
Veden pinnan alla ruumiit siis hajoavat, ja jalkaterät irtoavat.
Se on luonnollista.
"Irti leikkautuminen" antaa ymmärtää jonkun leikanneen,
mutta mitään viitteitä sellaisesta ei ollut.
Mediassa käytetään mielellään termejä, jotka herättävät pelottavia mielikuvia.
Oikeuslääkärin virasto halusi rauhoitella ihmisten pelkoja -
kertomalla, että jalat olivat irronneet luonnollisesti, eivät leikattuina.
Minun käsitykseni mukaan -
suurin osa ainakin Kanadan puolelta löydetyistä jaloista -
kuului tapaturmaisesti tai oman käden kautta kuolleille.
Löydetyistä 21 jalkaterästä yli puolet on tunnistettu.
Osa kuului kalastajille. Ehkä vesillä oli sattunut onnettomuus.
Joidenkin vainajien tiedettiin olleen masentuneita.
Yhden tiedetään hypänneen sillalta.
Jos hyppää veteen lenkkarit jalassa, jalkaterä irtoaa jossain vaiheessa.
Median mukaan Kanadan ratsupoliisi oli varma,
ettei alueella riehu jalkoja irrottavaa murhaajaa.
Kaikki kuolemantapaukset olivat joko tapaturmaisia tai itsemurhia.
Rikoksen mahdollisuutta ei silti voi täysin sulkea pois,
kun ruumiista on jäljellä vain jalkaterä.
Emme ole tietoisia yhteyksistä vainajien välillä,
mutta kaikkia ei ole tunnistettu.
Pelkän jalan perusteella on vaikea päätellä mitään.
Voi todeta, ettei sitä leikattu irti, mutta se ei sulje pois murhaa.
Ei murhissa kovin usein leikellä jalkoja.
Muualla kehossa on voinut olla vammoja, vaikka jaloissa ei olisikaan.
Emme tiedä, mitä ennen kuolemaa tapahtui.
Jos jatkuvasti toistellaan väitettä, ettei kuolemiin liity muita ihmisiä,
uskottavuus rapisee sitä mukaa, kun jalkoja tulee rantaan.
Jos kaiken takana ei ole yksi rikollinen, ehkä taustalta löytyykin rikollisryhmä.
Vuonna 2007, kun jalkamysteeri alkoi, huumevirasto kertoi -
huumerikollisuuden kasvaneen USA:n ja Kanadan raja-alueella 156 prosenttia.
Etenkin Salishinmeren lähellä.
Se sai monet pohtimaan netissä ja mediassa,
kuuluiko osa jalkateristä jengiväkivallan uhreille.
Jengejä on ollut täällä aina.
Uusia jengejä ilmestyy jatkuvasti, ja markkinoille tulee uusia huumeita.
Jos huumediili menee pieleen ja joku saa surmansa,
Salishinmeri on varsin otollinen paikka ruumiin hävittämiseen.
VOISIVATKO JALKATERÄT KUULUA HUUMESODAN UHREILLE?
Antonio Neill on ainoa poikani.
Tony oli 22-vuotias, kun hän katosi North Everettissä,
lähellä Snohomishjokea.
Hän oli iloinen ja vilkas lapsi.
Hän harrasti urheilua, skeittausta, lumilautailua ja kitaransoittoa.
Hänellä oli hyvä kaveriporukka, joka pysyi erossa hämäräpuuhista.
Hänen toisessa kaveriporukassaan käytettiin kovia huumeita.
Hän saattoi lintsata koulusta ja lähteä ryyppäämään keskellä päivää.
Myöhemmin kuvaan tulivat myös heroiini ja metamfetamiini.
Kovien huumeiden myötä homma alkoi karata käsistä.
Antoniolla meni huonosti ja hän joutui huumeiden takia vankilaan.
Kun hän vapautui,
hain hänet pysäkiltä. Vietimme päivän yhdessä, ja hän kävi parturissa.
Illan tullen piti keksiä, minne hän menisi yöksi.
Antonio viestitteli puhelimellani kavereilleen ja kysyi yhdeltä heistä,
voisiko majoittua tämän luokse.
Kaveri suostui ja tuli hakemaan Antoniota mustalla Jeep Cherokeella.
Tilanne ei vaikuttanut minusta huolestuttavalta.
Halasin ja suukotin poikaani hyvästiksi.
Aamulla paras ystäväni Jessica soitti minulle.
Antonion kaveri oli seurustellut Jessican tyttären kanssa -
ja luotti siksi Jessicaan.
Kaveri kertoi olevansa sairaalassa, koska Antonio oli käynyt hänen kimppuunsa.
Olin tolaltani. Arvelin, että Antonio oli ehkä retkahtanut -
ja sekoillut huumepäissään.
Hän oli kuitenkin ollut kuivilla vankilassa viettämänsä kuukauden,
eikä hänellä ollut takanaan päivien metamfetamiiniputkea tai mitään.
Tapaus tuntui oudolta,
mutta Antonion kaveri oli tosiaan loukkaantunut.
Ajelin ympäriinsä etsimässä poikaani.
En tiennyt, missä hän oli, enkä ollut kuullut hänestä.
Yleensä hän olisi laittanut viestiä ja tullut kotiin. Olin paniikissa.
Viikon päästä tilanne oli yhä sama.
Ajattelin hänen ehkä piileskelevän tekonsa takia -
ja pelkäävän yhteydenottoa.
Soitin poliisille ja ilmoitin hänet kadonneeksi.
SNOHOMISHIN SERIFFINVIRASTO
Huumeista on tullut Everettissä iso ongelma.
Ainahan niitä on ollut,
mutta metamfetamiinin ja kokaiinin lisäksi nyt liikkuu heroiinia ja fentanyylia.
Toimin vakavien rikosten yksikön esimiehenä,
kun luin katoamisilmoituksen, jonka partio oli vastaaonottanut -
28. joulukuuta 2016.
Ilmoituksen oli tehnyt kadonneen äiti Jenny Neill.
Kadonnut oli Antonio Neill.
Tietoa ei ollut paljon. Äiti oli nähnyt poikansa viimeksi 12.12.2016.
Antonio oli ollut Everettissä kaverinsa luona,
ja kaveria oli hoidettu sairaalassa puukotusvammojen vuoksi.
Kun tutkin asiaa tarkemmin,
kävi ilmi, että kaveri syytti Antoniota puukotuksesta -
mutta oli haluton yhteistyöhön.
Se herätti mielenkiintoni.
Jenny oli nähnyt poikansa puukotusta edeltävänä päivänä,
ja talossa, johon poika meni, majaili huumeita käyttäviä ihmisiä.
Voimme vain arvailla, mitä tapahtui,
mutta on selvää, että Antonio oli seurassa,
joka ei tehnyt hänelle hyvää.
Se tietenkin herätti huolta, ja asiaa piti tutkia tarkemmin.
Antonion kaveri vakuutteli minulle, että löytäisi Antonion,
muttei suostunut puhumaan poliisille.
Hän myös jakeli Antonion tavaroita muille sen sijaan, että antaisi ne minulle.
Rikostutkija Walvatne alkoi kuulustella ihmisiä.
Antonion ollessa kateissa moni sanoi nähneensä hänet jossain.
Joidenkin viikkojen kuluttua, ehkä tammikuun puolivälissä,
sain yhdeltä talon asukkaalta Facebook-viestin.
Antonion kaverille oli annettu talosta lähtöpassit,
ja muiden siivotessa huonetta he olivat nähneet siellä verta.
Sama kämppis kertoi sanoneensa Antonion kaverille,
että tämän pitäisi kostaa puukotus antamalla Antoniolle turpiin.
Siihen Antonion kaveri oli vastannut: "Hoidin homman jo."
Everettin poliisi tutki asunnon.
Siellä havaittiin veritahroja.
Niitä löytyi myös patjasta.
Antonion DNA:ta ei kuitenkaan löytynyt.
Pitävien todisteiden puuttuessa henkirikostutkinta lopetettiin.
Snohomishin seriffinvirasto jatkoi kuitenkin katoamistapauksen tutkintaa.
Tutkinta oli jatkunut kaksi ja puoli vuotta,
ja alusta saakka uskoimme, että asiaan ehkä liittyi rikos.
Oman pojan poissaolon tuntee nahoissaan.
En päässyt siitä tunteesta eroon.
Se tuntui painona vatsassani.
Tammikuun 1. päivänä vuonna 2019 -
eräs mies oli Jetty Island -saarella täällä Everettissä.
Se on suosittu kesäisin. Ihmiset hakeutuvat vesille ja rannalle.
Kyseinen mies käveleskeli rannalla ja huomasi siellä kengän.
Timberland-kengän sisällä oli sukka,
oikean jalkaterän luita,
hieman kudosta ja varpaankynsiä.
Rikostutkija Walvatne lähetti minulle kuvan kengästä,
ja tunnistin sen heti Antonion kengäksi.
Jenny kertoi, että Antoniolla oli kadotessaan ollut Timberland-kengät.
En saanut henkeä enkä pystynyt puhumaan. Tiesin, että kenkä kuului pojalleni.
Yksi varpaankynsistä lähetettiin labraan DNA-testausta varten.
DNA-testin tulos osoitti, että se oli kuulunut Antoniolle.
Pitkästä aikaa. - Niinpä. Kiitos, kun toit minut tänne.
Kävellään polkua pitkin -
kohti Jetty Islandin luoteiskulmaa.
Näytän, mistä kenkä löytyi.
Miten olet jaksellut? - Sinnittelen päivästä toiseen.
Myönnän, että tarkistan lähes pakonomaisesti Facebookista -
niiden ihmisten tekemisiä, joiden arvelen liittyvän asiaan.
Tutkin päivityksiä ja kommentteja ja etsin mahdollisia lipsautuksia.
Aina kun ruumiinosa on ollut vedessä,
hajoamisprosessi vaikeuttaa tutkintaa.
Jalasta ei löytynyt merkkejä väkivallasta, mutta se ei todista mitään.
Jonkun pitäisi astua esiin.
Ja puhua asiasta. - Niin.
Tämä on hankala tapaus.
Tämä ottaa voimille. Outo juttu, sillä en...
En ymmärrä, miten se päätyi tänne.
Se osoittaa veden voiman.
Vuorovedet. - Ne ovat voimakkaita.
Hassua, että joku tuli tutkineeksi -
satunnaisen esineen rannalla.
Olen todella kiitollinen, että se henkilö päätti kurkistaa kenkään.
Taidamme olla löytöpaikalla. Tästä se löytyi.
Selvä.
Jos katsot tuonne kauemmas,
siellä ollaan jo lähellä Snohomishjoen suuta.
Uskomatonta.
Ainakin täällä on rauhallista. - Niin on.
Kaunis paikka. - Totta.
Poikaparka.
Olen pahoillani. - Tiedän.
Aikamoista.
Tahtoisin auttaa enemmän. - Tiedän.
Teemme sen, minkä voimme.
Kiitos, että toit minut tänne. Olen tästä tosi kiitollinen.
Nyt tarvitaan vain joku, joka on valmis yhteistyöhön kanssamme.
En luovuta ennen kuin tapaus ratkeaa.
Joku täytyy saada vastuuseen siitä, mitä Antoniolle tapahtui.
Tapaukset ovat omaisille todella raskaita.
Eivät vain menetyksen vaan myös epätietoisuuden vuoksi.
Kokemukseni perusteella tiedän, että ruumiinkin löytyminen -
on jonkinlainen helpotus.
Se auttaa käsittelemään asiaa.
Kaikki on mahdollista, eikä jutun tutkimista lopeteta.
Toivon, että saamme totuuden selville. Emme aio luovuttaa.
Ymmärrän hyvin, miksi äiti haluaa, että henkirikosasiaa selvitetään.
Haluaisin itsekin asiaan selvyyden -
ennen kuin hyväksyisin selitykseksi tapaturman, itsemurhan tai jonkin muun.
Jalkateriä on vuodesta 2007 alkaen löytynyt kai jo yli 20,
joten varmaan niitä löytyy jatkossakin.
Puolustusasianajajana voin keksiä kaikki mahdolliset syyt -
jalkojen ilmestymiselle.
Lopulta jäljelle jää kuitenkin tilastollisesti epätodennäköinen tilanne,
jossa pieneltä alueelta on löytynyt 21 jalkaterää lyhyehkön ajan sisällä.
Ei asiaa voi lakaista maton alle kuittaamalla se luonnon tekosiksi.
Jotain on tekeillä.
Syy rannoille huuhtoutuneiden jalkojen takana on edelleen pimennossa,
ja omaiset etsivät yhä vastauksia läheistensä kohtaloista.
Mutta selviääkö totuus koskaan?
Minä en luovuta.
JOS TIEDÄT JOTAIN ANTONIO NEILLIN KATOAMISESTA,
OTA YHTEYTTÄ SNOHOMISHIN SERIFFINVIRASTOON
Tekstitys: Heidi Mäki