I 2016 var vi på Botanical Beach.
Vi ankom og ville gå på stranden og lede efter ting.
Man ved aldrig, hvad man finder på stranden.
Så jeg starter som regel med at gå på træstammerne og lede efter ting.
Og vi havde kun gået i nogle minutter,
da vi lagde mærke til en sko.
Jeg fandt en pind og løftede skoen op og lagde den på stranden,
og der så ud til at være en fod i den.
Når man leder på stranden, finder man sko, handsker og jakker.
Man regner ikke med at finde noget med nogens fod.
Så jeg fandt et låg til en kasse,
lagde den på det, bar den hen til bilen,
og kørte til pubben, hvor er der telefondækning.
Og så ringede vi til politiet.
- De spurgte, hvor vi var... - Hvor den blev fundet.
Hvor den blev fundet, og de bad os om at vente.
Vi ventede på dem.
De tog skoen og stillede mig en masse spørgsmål.
To uger senere fortalte de mig, at de havde fundet endnu en sko.
Vores var vist sko nummer 11.
Så hørte vi ikke mere, indtil den næste blev fundet.
Vi hørte om fødderne, skoene, som skyllede op på stranden, i nyhederne.
Et sært, langvarigt mysterium fortsætter,
efter endnu en menneskefod er blevet fundet på Canadas Stillehavskyst.
Politiet siger, at i de fleste tilfælde mistænker de ikke en forbrydelse.
Intet at se eller bekymre sig om.
Jeg har det ikke godt med den teori.
MÆRKELIGE FILER FØRER TIL FLERE SPØRGSMÅL END SVAR
Salishhavet løber langs den vestlige kyst af staten Washington og British Columbia.
Det er et populært rejsemål for turister og strandjægere,
som leder langs kysterne efter drivtømmer, muslingeskaller
og forsvundne skatte.
Men i 2007 begyndte strandjægere at finde mere, end de havde regnet med.
Et nyhedsbureau begyndte at rapportere om uhyggelige opdagelser.
Eksperterne havde ingen svar
og undrede sig over, hvad der kunne være skyld i det sære fænomen.
MULIGHEDER
HVORFOR BLIVER SÅ MANGE FØDDER FUNDET PÅ STRANDE VED SALISH?
Mine damer og herrer, Salishhavet,
hvor mysteriet om de afskårne fødder fandt sted.
Man kan se golføerne i det fjerne.
Fraserfloden derovre løber op i det indre British Columbia.
Man kigger også mod Vancouver Island,
og går man videre herned,
ser man San Juans i staten Washington.
Det er også øerne, hvor fødderne kom i land.
Og hvis man går længere ned,
kommer man til Puget Sound og Seattle,
og så er vi i den amerikanske del af mysteriet.
Jeg er canadisk advokat.
Men så skrev jeg en roman,
som gjorde mig i stand til at trække mig tilbage fra jura.
Da fødderne skyllede op, var det parallelt med min bog Dødens dør.
I Dødens dør bliver disartikulerede lig fundet
ved kysten på golføerne i Salishhavet.
Er fiktion særere end virkelighed, eller er virkelighed særere end fiktion?
Den første fod skyllede op den 20. august 2007,
og det var en mandefod i en løbesko i størrelse 12.
Den anden skyllede op seks dage senere,
og det var en mandefod i en løbesko i størrelse 12.
Den tredje skyllede op den 8. februar 2008.
En højre mandefod, størrelse 11.
Den fjerde kom den 22. maj 2008.
En venstre kvindefod i en løbesko,
og den 16. juni 2008 var det en venstre mandefod i løbesko.
Fem fødder inden for et år.
Det pustede historien op til internationale proportioner.
Og gennem årene er 21 fødder skyllet i land.
Femten i Canada, seks i USA.
Og så er der ikke sket noget siden 2019.
På Salishhavet
blæser vinden det, som flyder, mod en strand.
Jeg er professor på School of Oceanography
ved University of Washington i Seattle.
Der har været et overraskende stort antal fødder i løbesko,
der er blevet fundet på strandene i området i det sidste årti eller mere.
Er det aldrig sket før?
Ingen anelse.
Løbesko-designs har forandret sig i de sidste årtier.
Løbesko er større nu
og har mere skumgummi, og de flyder godt.
Fordi fødderne var inde i skoene,
blev de ikke på bunden af havet.
Beviser antyder, hvordan fødderne skyllede i land,
men de forklarer ikke, hvorfor fødder var i vandet.
Retsmedicinere dna-testede alle fødderne.
Dna-testerne viste, hvem ofrene var,
men man kan ikke ignorere det faktum,
at det kun sker her på det tidspunkt.
Det uforklarlige mysterium satte krogen gennem mediernes kind.
De prøvede at overvåge, om der var noget,
som de selv kunne bruge.
Som du kan forestille dig, spekulerer alle på,
hvorfor fødderne skyllede op nu
på et lille område på kort tid.
Og på internettet deler folk deres teorier
med spekulationer fra det overnaturlige til mere håndgribelige farer.
Der er mange scenarier.
Jeg har fisket meget her,
og vi har ikke nok store hajer til at gøre det, så vidt jeg ved.
Og jeg har ikke hørt om spækhuggerangreb,
men det er muligt.
I 2015 blev der rapporteret om 59 hajangreb i USA,
det højeste antal nogensinde.
Men hajangreb nær Canada er yderst sjældne.
Og på trods af overskrifter i 2023 om at få skibe til at synke
er spækhuggere i Salishhavet kun blevet set angribe andre havdyr.
Lurer et andet rovdyr under overfladen?
KAN ET KÆMPESTORT HAVVÆSEN STÅ BAG DE AFSKÅRNE FØDDER?
Jeg er kommet her i 50 år.
Det var i december, så det var lidt overskyet.
Jeg tænkte, at der var mere stille end normalt.
Jeg gik langs havet i en halv time
og satte mig her for at hvile mig med mine tre hunde.
Jeg kastede noget i havet til min store hund, som elsker at springe i.
Men hun ville ikke derud.
De gik hen bag mig her.
Jeg så noget komme op, som et hoved.
Jeg tror, at det var hovedet på en søløve.
Men resten af kroppen var for smal til at være en søløve eller en sæl.
Jeg vil beskrive den som slangeagtig.
Der var en bule og så vand og så endnu en bule,
og så vand og endnu en bule.
Den begyndte at bevæge sig.
Hovedet bevægede sig fra side til side,
og det kiggede lidt mod mig her.
Jeg begyndte at ryste og tænke: "Hvad i alverden er det?"
Der er historier om lignende observationer,
som har forvirret søfarende og lokale i århundreder.
Ifølge de oprindelige folk levede der havslanger i Salishhavet,
som overgik spækhuggere i styrke og fart.
Nogle mener, de stadig eksisterer i dag,
med 235 påståede observationer
anmeldt mellem 1880 og 2010.
Jeg er John Kirk.
Jeg er formand for British Columbia Scientific Cryptozoology Club
og pensioneret medlem af Royal Canadian Mounted Police,
med omkring 19 års tjeneste.
Jeg har efterforskning i blodet.
Hvis du ikke tror, der er sære ting i havet,
ved du ikke, hvad du taler om.
Vi har kun udforsket cirka 6 % af havene,
og 94 % skal stadig undersøges.
BC Scientific Cryptozoology Club blev grundlagt af Jim Clark og Paul LeBlond.
Paul LeBlond var min ven og nabo.
Jeg har kendt Paul i mange år, og han er også kryptozoolog.
Jeg tror ikke på søuhyrer eller søslanger.
Men så tænkte jeg: "Jeg har en historie til Paul i dag,
når jeg kommer hjem."
"Krypto" betyder "skjult" på græsk,
så det er skjult zoologi.
Dyr, der er skjult fra kataloget, fra identifikation.
Og i de senere år er det blevet sat sammen med det paranormale.
Det er "monsterjægere".
Vi ville undersøge dyr, der endnu ikke var katalogiseret
og uidentificeret af videnskaben, især i Salishhavet.
Før den moderne æra var der en tyk strøm af viden
om søslanger blandt vores First Nations.
First Nations-folket, som boede langs kysten,
var afhængige af havet for at overleve.
De beskrev et havvæsen, som vrikkede fra side til side.
Den havde et navn.
Hun hed Haietlik.
Den nævnes i deres traditioner,
og mange First Nations-folk har set et fysisk dyr.
Der er afbildninger - af det overalt i kunst f. - Kr.
Og der er udskæringer af dyret på kanoer og trommer.
Nogle blev ikke kun set af indfødte,
men af de europæiske bosættere, der havde trængt ind i området.
Nyere havslange-observationer forbindes med navnet cadborosaurus.
Hele historien om cadborosaurus starter omkring 1800-tallet ud for kysten.
Der var en række rapporter fra skibe, som sejlede gennem området
og så søslanger og alt muligt.
Og jeg vil omtale cadborosaurus som dyret,
der blev trukket ud af maven på en kaskelothval
i Naden Havn i juli 1937 af hvalflænsere.
Så vi har et par fotografier, der mildest talt er mystificerende.
De sendte det faktisk til hvalfangstfirmaets kontor
i Bellevue, Washington.
Bellevue American- avisen var klog nok til at sende en journalist derhen.
Han kaldte det mystisk. "Jeg ved ikke, hvad i alverden det er."
Væsnet har et kamelagtigt hoved,
en manke i nakken og en lang slangeagtig krop.
Her er en anden med væsnet i farver.
Lignende perspektiv.
Kroppen er dækket af hår.
Det er ikke grøn hud som her, men anatomisk er det korrekt.
Det er den her også.
En tegning af en cadborosaurus krops fleksibilitet.
Folk siger, at de har set den lave løkker, spoler og buler.
Måske findes der en søslange eller et havuhyre eller...
Hvad kalder de dem? Noget med Cado. Jeg ved det ikke.
Jeg så noget og beskrev det.
Det kunne være noget ægte, eller min fantasi fandt på bulerne.
Hvem ved?
Ingen anelse. Det var bare lidt underligt.
Vi bor et ret vildt sted heroppe.
Mit første møde med de forsvundne fødder
var i 2010, da jeg arbejdede for Royal Canadian Mounted Police.
Der er massespekulation derude.
Jeg har set folk skrive: "Fødderne skyller op,
fordi cadborosaurus angreb og dræbte folk."
Der er ikke ét eneste tilfælde med en cadborosaurus,
som har angrebet et menneske og revet det i stykker,
så fødderne ville skylle op ved kysten.
Gid, der var sådan nogle skabninger.
Gid, der var en Sasquatch og Yeti og så videre.
Men om de var indblandet i Salish-fodsagen...
Jeg holder mig til menneskemonstre.
Mens nogle spekulationer kan skyldes overaktiv fantasi,
er andre teorier baseret på rigtige monstre, der går iblandt os.
TILHØRER FØDDERNE EN SERIEMORDERS OFRE?
Hver gang en ny fod skyller op, skal man tænke på,
hvorfor det sker.
Hvordan forklarer man, at det kun sker her?
Når man forbinder forbrydelser, kan man se på alle aspekter i en sag
og finde ud af, hvilke ofre der blev dræbt af den samme morder.
Man placerer alle ofrene, som er ens, på et kort.
Her er det fødder.
Det indsnævrer basen, hvorfra morderen bevæger sig.
Og en berømt seriemorder blev identificeret af netdetektiver og medier
som at stå bag fænomenet.
Der var en seriemorder, Robert "Willy" Pickton,
som jagtede sexarbejdere i Vancouver i slutningen af 1990'erne.
Den psykopatiske svineavler kom til Vancouver og jagtede ofre på gaden.
Han kørte dem flere kilometer væk til sin svinegård,
hvor han dræbte dem og malede dem og fodrede sine grise med dem.
Nyhedsprogrammer talte om det.
Andre grusomme detaljer var dna fra de myrdede kvinder
fundet i forarbejdet kød på hans gård.
Han blev anholdt i februar 2002,
og Pickton blev dømt.
Han tilstod til 49 ofre.
Han var sur over, at han ikke nåede til 50,
før han blev fanget.
Picktons gård lå under to kilometer fra Pitt-floden,
som løber ud i Salishhavet.
Det er næsten umuligt, at så mange mennesker forsvinder,
hvis det ikke er en seriemorder.
Så da fødderne kom i det område,
måtte man spørge, om en seriemorder var på spil.
Begge sager har en statistisk anomali,
så man fristes til at tro, at han var gerningsmanden.
Men Pickton angreb kvinder,
og fødderne, der blev fundet, tilhørte både mænd og kvinder.
Og senere forsvandt ofre, længe efter Pickton blev fængslet,
så nogen spørger, om en ukendt seriemorder står bag.
Så det var en holdbar teori, da den blev frembragt,
og jeg blev kaldt ind på radiostationen for at give min teori om det.
Fordi jeg er kriminaladvokat, kan jeg tale om seriemordere,
jeg er fysisk derude,
og jeg har skrevet en roman, som forudså disse forbrydelser.
Man skal også overveje, om det kunne være en seriemorder,
som lige nu går under radaren.
Men med alle sager, som har elementer af seriemord,
kræver det input fra retstekniske eksperter i opklaringen.
Jeg er meddirektør på Center for Retsmedicinsk Forskning, hvor vi er.
Jeg blev kontaktet af retsmedicinere i BC
og bedt om at efterforske flere af sagerne.
Jeg lavede eksperimenter her ved kysten.
Jeg lagde svinekroppe, som skulle ligne mennesker, i vandet
og filmede, hvad der skete med dem.
Når vi får et højere niveau af ilt,
kan kroppe i de situationer holde i uger eller endda måneder.
Så gik vi ud i Salishhavet, hvor der er normale iltniveauer,
og der blev kroppene skeletteret i løbet af tre til fire dage.
Der kom dyr, som skeletterede dem.
Alle har nok set et røntgenbillede af en hånd og et håndled.
Fødder ligner det.
Det er en million små knogler.
Når man fjerner huden og musklerne og senerne og alt det,
har man kun knogler, som falder fra hinanden.
Så under vandoverfladen
nedbrydes kroppene, og fødderne bliver løsrevet.
Et naturligt fænomen.
Hvorimod "afskåret" antyder, at nogen aktivt gjorde det,
men der var ingen tegn på snitmærker.
Medierne elsker tanken om afskårne fødder,
fordi det lyder dramatisk og farligt, at nogen skærer fødder af.
Så retsmedicinerne i BC forsøgte at dæmpe folks frygt ved at sige,
at fødderne var faldet af naturligt,
og at der ikke var snitmærker.
Ifølge retsmedicinerne i BC
stammede de fleste fødder, som skyllede op, i hvert fald i Canada,
fra enten dødsulykker eller selvmord.
Af de 21 fødder, som blev fundet, er over halvdelen blevet identificeret.
Nogle var fiskere.
Det kunne være en havulykke.
Og vi ved, at der er nogle, der var deprimerede.
Og vi ved, at mindst en person sprang ud fra en bro her.
Hvis man springer ud fra en bro med løbesko på,
så vil den til sidst blive løsrevet.
Og ifølge medierne, siger Royal Canadian Mounted Police,
at ingen fodskærende morder er på fri fod.
Det var enten ulykker eller selvmordsdødsfald.
Alle sammen.
Alligevel er det umuligt at udelukke forbrydelser,
når kun rester af fødder er tilbage.
Vi har ikke hørt om en forbindelse mellem dem,
men nogle er selvfølgelig ukendte.
Hvis man ikke ved, hvem foden tilhører, aner man intet.
Man kan sige, at den ikke blev skåret af, men hvorfor, hvis det er et mord?
Det er ikke et sted, hvor folk får skader.
Man kan nemt få en skade på resten af kroppen,
som ikke påvirker fødderne.
Man aner ikke, hvad der skete, før de døde.
Hvis man bliver ved med at sige, at det ikke skyldes et menneske,
mister man troværdighed for hver ny fod.
Hvis det ikke var en enkelt forbryder,
så var det måske en gruppe farlige kriminelle.
I 2007, da mysteriet begyndte,
rapporterede National Drug Intelligence Center,
at narkokriminalitet var steget med 156 % ved grænsen mellem USA og Canada,
især ved Salishhavet,
og det fik mange på internettet og i medierne til at spørge,
om fødderne tilhørte ofre for bandevold.
Der har altid været kriminelle bander,
og der kommer hele tiden nye bander,
og der kommer nye stoffer på markedet.
Og når narkohandlen går galt, og nogen bliver dræbt,
og man skal skille sig af med et lig,
er der så et bedre sted end Salishhavet?
KAN FØDDERNE TILHØRE OFRE FOR NARKOKRIGEN?
Antonio Neill er min eneste søn.
Tony var 22 år, da han forsvandt i North Everett,
tæt på Snohomish-floden.
Han var en glad dreng, meget livlig.
Han kunne lide at dyrke sport og stå på skateboard og snowboard og spille guitar.
Han havde en god gruppe venner, som ikke gjorde noget galt,
men så havde han en anden gruppe, som misbrugte hårde stoffer.
Han drak om dagen og pjækkede.
De drak og den slags.
Han begyndte at tage hårde stoffer som heroin og meth.
Da han misbrugte hårde stoffer,
vidste han ikke, hvad han lavede.
Så det gik galt for Antonio, og han blev fængslet for narkomisbrug.
Den dag, han kom ud,
hentede jeg ham ved stoppestedet og tilbragte dagen med ham.
Han blev klippet.
Så blev det aften, og vi sagde: "Hvor tager du hen?"
Han brugte min telefon til at skrive Facebook-beskeder til venner,
og han fik fat i en ven.
Antonio spurgte: "Må jeg sove hos dig?"
Han sagde ja.
Så han kom hjem til os i en sort Jeep Cherokee.
Jeg tænkte: "Det er nok ikke så slemt."
Så jeg krammede og kyssede min søn farvel.
Næste morgen blev jeg ringet op af min bedste ven, Jessica.
Antonios ven kontaktede hende, for han var hendes datters eks,
så de havde allerede et forhold.
Han ringede til hende og fortalte, at Antonio havde angrebet ham,
og at han var indlagt på hospitalet.
Jeg blev bange.
Jeg tænkte, at Antonio havde fået et tilbagefald
og havde taget stoffer og ikke vidste, hvad han lavede.
Men han havde været stoffri en hel måned i fængslet,
så han havde ikke mulighed for at være vågen i flere dage
på metamfetamin og du ved...
Så det lød underligt.
Men Antonios ven tog på hospitalet med et sår.
Så jeg kørte rundt og ledte efter min søn.
Jeg vidste ikke, hvor han var, og han havde ikke talt med mig.
Han har mit nummer og ved, hvor vi bor, og var kommet hjem.
Han havde skrevet, så jeg var bange.
En uge senere er jeg stadig bange.
Han gemmer sig måske.
Han gjorde det måske og er bange for at kontakte mig.
Så jeg ringede til politiet og meldte ham savnet.
SNOHOMISH SHERIFKONTOR
Narko er et stort problem i Everett lige nu.
Der har altid været narko,
men det er gået fra meth, kokain, heroin, og lige nu er det fentanyl.
Jeg var mellemleder i Afdelingen for grov kriminalitet,
og jeg læste en rapport om en savnet, som patruljebetjentene tog imod
den 28. december 2016.
De blev kontaktet af en mor til en savnet person,
Jenny Neill.
Og den savnede var Antonio Neill.
Der var ikke meget information. Kun, at hun så sin søn sidst
den 12. december 2016.
Antonio var sammen med sin ven, som boede i et hus i Everett
og tog på et lokalt hospital for at blive behandlet for nogle knivstik.
Da jeg gravede i det,
fandt jeg ud af, at han havde anklaget Antonio for at stikke ham,
men han samarbejdede ikke med politiet.
Det virkede interessant,
fordi Jenny havde set sin søn sidste gang dagen før,
og jeg hørte, at der boede folk i huset, som var involveret i narkoverdenen.
Man kan gætte, hvad der foregik.
Det var tydeligt, at Antonio så folk,
som ikke var så gode at omgås.
Det gjorde os bekymrede, og vi måtte undersøge det.
Jeg talte med Antonios ven, og han sagde: "Jenny, jeg finder ham."
Men han nægtede at tale med politiet.
Og han gav Antonios ting væk i stedet for at give dem tilbage til mig.
Kriminalbetjent Walvatne begyndte at afhøre folk.
Men mens Antonio var savnet,
sagde folk: "Vi tror, vi har set Antonio."
Og så et par uger senere, midt i januar,
fik jeg en Facebook-besked fra en af bofællerne i huset om,
at de havde smidt Antonios ven ud af huset,
og da de gjorde rent, fandt de blod overalt på hans værelse.
Den samme bofælle fortalte mig, at Antonios ven havde sagt:
"Antonio stak dig. Bank ham."
Og ifølge bofællen svarede Antonios ven: "Jeg tog mig af det."
Med de oplysninger tog Everett politi hen til huset.
De bekræftede, at der var blod i boligen,
og der var blod på en madras,
men det matchede ikke Antonios dna.
Uden afgørende beviser
stoppede Everett politi mordefterforskningen,
og sherifkontoret i Snohomish fortsatte efterforskningen
af Antonio som en savnet person.
Vi arbejdede på sagen i to et halvt år,
og vi troede, at der var sket noget mistænkeligt med Antonio.
Man mærker det, når ens søn ikke er hos en længere.
Jeg kunne ikke slippe følelsen.
Det var en fornemmelse i min mave.
Den 1. januar 2019
var en mand ude på Jetty Island, som ligger her i Everett.
Den er populær om sommeren.
Folk går ud og nyder vandet og stranden.
Han gik og ledte efter ting på stranden,
og han fandt en støvle.
Timberland-støvlen indeholdt en sok,
knogler fra en fod, en højre fod,
noget væv og tånegle.
Kriminalbetjent Walvatne sendte mig et billede af støvlen,
og jeg vidste straks, at det var Antonios.
Da jeg talte med Jenny,
fandt jeg ud af, at Antonio sidst blev set iført et par Timberland-støvler.
Jeg kunne ikke få vejret eller tale.
Jeg vidste, det var min søns støvle.
En tånegl blev sendt til laboratoriet i Marysville til dna-test,
og dna-undersøgelsen viste, at den tilhørte Antonio.
VELKOMMEN TIL BROEN
- Længe siden. - Ja.
- Tak, fordi du tog mig med. - Det var så lidt.
Vi følger stien her
til det nordvestlige hjørne af Jetty Island.
Jeg viser dig, hvor støvlen blev fundet.
- Hvordan har du det? - Det er en kamp hver dag.
Jeg lurer ærligt talt konstant på Facebook
på folk, som jeg føler, var involverede,
og ser, hvad de laver,
og om der er noget nyt, eller kommentarer, om nogen dummer sig.
Når en kropsdel findes i vand,
gør nedbrydningsprocessen det meget svært.
Der var ingen beviser på foden, som viste, at det var en forbrydelse,
men det betyder ikke noget.
Nogen skal træde frem.
- Nogen skal sige noget. - Ja.
Det er bare en svær sag.
Jeg ved ikke. Det er svært. Det er underligt. Jeg er så...
...forbløffet over, at den endte her.
Det viser, hvordan vandet er her.
- Tidevandet. - Det er stærkt.
- Ikke? - Ja.
Det er vildt, at nogen fandt
en tilfældig ting på stranden.
Jeg er bare så taknemmelig over,
at de var nysgerrige nok til at se på støvlen.
Okay. Jeg tror, at det er her. Lige her, faktisk.
Okay.
Og man kan se i det fjerne der,
at det er tæt på indløbet til Snohomish-floden.
Wow.
Det er utroligt.
Her er så fredeligt, i det mindste.
Ja.
- Her er smukt. - Ja.
Ja. Stakkels dreng.
- Det er jeg ked af. - Ja.
Sikken dag.
- Gid, jeg kunne gøre mere. - Ja.
Vi gør, hvad vi kan, når der sker noget.
Tusind tak, fordi du tog mig med.
- Det var så lidt. - Jeg er taknemmelig.
Vi skal finde én, vi kan tale med,
som kan give os nyttige oplysninger.
Jeg stopper ikke, før vi opklarer det,
og nogen stilles til ansvar for det, der skete med Antonio.
Det er så svært for familier.
Jeg kan ikke forestille mig
at miste nogen og ikke at vide, hvad der skete.
Jeg har haft mange sager, og jeg ved, at når et lig bliver fundet,
kan det være en lettelse.
Ordet bruges for ofte, men en afslutning.
Jeg tror, at alt er muligt. Sagen vil altid være åben.
Jeg håber, vi kan finde ud af, hvad der skete.
Vi giver aldrig op.
Jeg forstår, hvorfor moren vil have den efterforskning.
Jeg ville også kræve, at det blev undersøgt,
før jeg accepterede, at det var noget andet.
At det var en ulykke eller et selvmord eller den slags.
Jeg er ret sikker på, at hvis folk fandt over 20 fødder siden 2007,
så vil det nok fortsætte.
Hvorfor skulle det stoppe?
Som forsvarsadvokat finder jeg alle mulige teorier om,
hvorfor fødder skyller op.
I sidste ende står vi tilbage med den statistiske usandsynlighed for,
at 21 fod bliver fundet i et begrænset område på begrænset tid.
Man kan ikke bare ignorere det,
fordi det er ubelejligt, og lade, som om det er naturligt.
Der er noget på færde.
Mysteriet om, hvorfor afskårne fødder skyller op langs Salishhavet består,
og familierne fortsætter med at søge svar om deres kære.
Men kommer sandheden nogensinde frem?
Jeg stopper ikke.
HVIS DU HAR OPLYSNINGER OM ANTONIO NEILLS FORSVINDEN,
SÅ KONTAKT SNOHOMISH COUNTY SHERIFKONTORS TIPLINJE PÅ (425) 388-3845
Tekster af: Mila Tempels