V roce 2016 jsme byli na Botanical Beach.
Přišli jsme na pláž a chystali se probírat naplaveninami.
Nikdy nevíte, co moře vyplaví.
Obvykle nejdřív
skočím na klády a hledám mezi nimi poklady.
A do pár minut po příchodu
jsme našli botu.
Vzal jsem klacek, botu jím nadzvedl a položil na pláž. Když jsme se podívali,
našli jsme uvnitř lidské ostatky.
Když takhle pročesáváte pláž, často objevíte boty, rukavice nebo svršky.
Ale úplně nečekáte, že spolu s tím objevíte lidskou nohu.
Tak jsem našel plastové víko
a botu na něm odnesl k autu.
Pak jsme dojeli do hospody, kde je signál,
a odtud zavolali policii.
- Ptali se, kde jsme... - Kde jsme to našli.
Jo, kde jsme to našli. A ať tam počkáme.
Tak jsme čekali.
Když dorazili, botu si vzali a hodně se vyptávali.
Asi za dva týdny
mě informovali, že našli další botu.
Myslím, že ta naše byla jedenáctá.
Pak bylo ticho, dokud se nenašla další.
Slýchali jsme o vyplavených končetinách v botách ve zprávách.
Bizarní, dosud nevyřešená záhada se ještě víc zamotává
s objevem další lidské nohy vyplavené na kanadském pobřeží Tichého oceánu.
Policie tvrdí, že ve většině případů se nejspíš nejedná o vraždu.
Rozejděte se. Není tu nic k vidění.
Tahle teorie se mi úplně nezdá.
SPISY VYVOLÁVAJÍCÍ VÍC OTÁZEK NEŽ ODPOVĚDÍ
NEVYSVĚTLENÉ JEVY
Sališské moře
omývá západní pobřeží Washingtonu a Britské Kolumbie.
Je to oblíbená destinace turistů a hledačů,
kteří sbírají podél pobřeží vyplavené dřevo, mušle
a ztracené poklady.
Ale v roce 2007
začali nacházet víc, než si přáli.
Média začala informovat o hororových nálezech,
které si odborníci nedokázali vysvětlit.
Co tento podivný jev způsobuje?
MOŽNÉ SCÉNÁŘE
PROČ SE NA POBŘEŽÍ SALIŠSKÉHO MOŘE OBJEVUJE TOLIK NOHOU?
Dámy a pánové, Sališské moře,
naleziště záhadných uťatých nohou.
V dálce můžete vidět Gulf Islands.
A pak tamhle ústí řeky Fraser,
pramenící ve vnitrozemí Britské Kolumbie.
Tímhle směrem leží Vancouver Island
a jihovýchodně od něj
se rozkládají San Juan Islands spadající pod stát Washington.
Přesně tam moře vyplavuje zmiňované nohy.
Ještě o kus dál stejným směrem najdete Pugetův záliv s městem Seattle.
Tam záhada zasahuje na území Spojených států.
Byl jsem kanadský advokát.
Ale pak jsem napsal román,
jehož úspěch mi umožnil pověsit advokacii na hřebík.
Ty vyplavené nohy jako by vypadly z mé knihy Death's Door.
Death's Door pojednává o rozčtvrcených lidských tělech
nalezených na březích Gulf Islands v Sališském moři.
Je fikce divnější než realita, nebo realita divnější než fikce?
GEORGIJSKÁ ÚŽINA
První nohu moře vyplavilo 20. srpna 2007.
Byla to mužská pravá noha v tenisce velikosti 12.
Druhá doplavala na břeh o šest dní později.
Opět to byla mužská pravá noha v tenisce velikosti 12.
Pak 8. února 2008 přibyla třetí.
Tentokrát mužská pravá noha velikosti 11.
Další se objevila 22. května 2008.
Byla to ženská levá noha v tenisce.
A po ní 16. června 2008 následovala mužská levá noha v tenisce.
Pět nohou za jeden rok stačilo,
aby se příběhu dostalo mezinárodní pozornosti.
Celkem moře vyplavilo 21 nohou.
Z toho 15 v Kanadě a 6 ve Spojených státech.
A v roce 2019 nálezy ustaly.
Na Sališsském moři
vítr nakonec nažene na pláž vše, co plave na hladině.
Vyučuju na Oceánografické fakultě
na Washingtonské univerzitě v Seattlu.
V posledních deseti letech se na místních plážích
našlo překvapivě velké množství nohou v teniskách.
Došlo k tomu i někdy dřív?
To nevím.
Vzhled tenisek se v posledních desetiletích dost změnil.
Dnešní tenisky jsou objemnější,
mají více pěny a skvěle plavou.
Nohy byly zašněrované v teniskách,
proto nezůstaly na dně oceánu.
Ačkoli důkazy mohou naznačovat, jak se lidské ostatky dostaly na břeh,
nevysvětlují, co v moři vůbec dělaly.
Forenzní analytici provedli u všech nohou testy DNA.
Testy pak určily, komu končetiny patřily.
Ale stejně to nijak neobjasnilo,
proč se to dělo zrovna tady a jen v jistou dobu.
Tahle nevysvětlitelná záhada nedala médiím spát.
Novináři se snažili odhalit nějaký příběh,
na kterém by se mohli přiživit.
Jak si jistě dokážete představit, všichni spekulovali,
proč moře ty nohy vyplavilo v tuhle konkrétní dobu
na tak malé oblasti, a ještě v tak krátkém časovém rozpětí.
Lidé zatím na internetu bez váhání sdíleli své teorie.
Spekulace sahaly od nadpřirozena až po reálnější nebezpečí.
Existuje spousta teorií.
Dělal jsem na rybářské lodi
a vím, že na tohle tu nemáme dost velké žraloky.
Nikdy jsem neslyšel, že by kosatka na někoho zaútočila,
ale možný to určitě je.
V roce 2015 bylo ve Spojených státech nahlášeno 59 útoků žraloků,
nejvíce v historii.
Avšak útoky žraloků v kanadských vodách jsou extrémně vzácné.
A přestože se v roce 2023 objevily články o potopených lodích,
kosatky v Sališském moři útočí jen na jiné mořské živočichy.
Nemohl by se ale pod hladinou skrývat další predátor?
MOHLA BY MÍT VYPLAVENÉ NOHY NA SVĚDOMÍ MOŘSKÁ PŘÍŠERA?
Chodím na tuhle pláž už 50 let.
Bylo to v prosinci, takže se na nebi honily mraky.
Přišlo mi, že je tady větší klid než obvykle.
Po asi půlhodinové procházce po pobřeží
jsem se tu posadil a odpočíval se svými třemi psy.
Chtěl jsem hodit něco do moře své velké fence,
která se ráda koupe,
ale nechtěla do vody.
Všichni se za mnou jakoby schovávali.
Pak jsem uviděl, jak se vynořilo něco jako hlava.
Pořád tak nějak věřím, že to byla hlava obřího lachtana.
Ale zbytek těla byl na lachtana nebo tuleně příliš úzký.
Nejvíce se to asi podobalo hadovi.
Z vody trčel kus jeho těla a o kousek dál další.
A o kousek dál třetí.
Začalo se to hýbat,
otáčelo to hlavou ze strany na stranu
a pak se to na mě podívalo.
Já se rozklepal a říkám si:
„Co to sakra je?“
Místní legendy zmiňují podobná pozorování,
která po staletí mátla mořeplavce i místní obyvatele.
Podle domorodých obyvatel žili v Sališském moři mořští hadi,
kteří svou silou a rychlostí předčili i kosatky.
Někteří věří, že přežili dodnes.
Opírají se o 235 údajných pozorování
mezi lety 1880 a 2010.
Jsem John Kirk,
předseda Kryptozoologického klubu Britské Kolumbie.
A vysloužilý člen Královské kanadské jízdní policie,
kde jsem byl asi 19 let.
Takže mám vyšetřování v krvi.
Pokud věříte, že v oceánu nejsou divní tvorové,
jste úplně vedle.
Jestliže jsme prozkoumali jen 6 % oceánů,
zbývá nám prozkoumat ještě dalších 94 %.
Náš Kryptozoologický klub založili Jim Clark a Paul LeBlond.
Paul LeBlond je můj přítel a soused.
Známe se už spoustu let a je také kryptozoolog.
Nevěřím na mořské příšery ani mořské hady.
Ale pak jsem si řekl, že bych to mohl Paulovi vyprávět.
Určitě ho to zaujme.
„Krypto“ znamená v řečtině „skrytý“,
takže to je „skrytá zoologie“.
Živočichové unikající zařazení a identifikaci.
A v posledních letech bývá spojována s paranormálními jevy
a taky s „lovci příšer“.
Chtěli jsme zkoumat živočichy, kteří doteď nebyli pojmenováni
a vědecky zařazeni, především ty ze Sališského moře.
Před obdobím novověku měly první národy
bohaté znalosti o mořských hadech, které si předávaly.
Lidé z prvních národů žijící podél pobřeží
byli na moři závislí.
Vyprávěli o mořské stvůře, která se kroutila ze strany na stranu.
Dokonce ji pojmenovali.
Nazvali ji Haietlik.
Zmínek o ní je spousta
a mnozí z domorodých obyvatel ji skutečně viděli.
Jeho vyobrazení se objevuje napříč celým uměním Britské Kolumbie.
Tvory najdeme vyřezané na přídích kánoí, na bubnech.
A nevídali je jen domorodci,
ale také osadníci z Evropy, kteří do oblasti pronikali.
Ale nedávná pozorování mořského hada
jsou spíše spojovaná s názvem cadborosaurus.
Mýtus cadborosaura začíná kolem roku 1800 u pobřeží Britské Kolumbie.
Několik lodí plavících se oblastí hlásilo pozorování
mořských hadů a bůhvíčeho ještě.
A také to byl podle mě cadborosaurus,
koho vytáhli lovci velryb
ze žaludku vorvaně. Stalo se to v přístavu Naden v červenci 1937.
Máme několik přinejmenším záhadných fotografií.
Objev pak poslali na ústředí velrybářské společnosti.
Tuším, že do Bellevue ve Washingtonu.
A z redakce The Bellevue American tam chytře poslali reportéra.
Uvedl: „Je to záhada.
Nemám nejmenší tušení, co je to za tvora.“
Tady mám ilustraci. Velbloudí hlava,
na krku hříva a dlouhé tělo připomínající hada.
Tady je další, tentokrát barevná.
Velmi podobné vyobrazení.
Tělo tohoto tvora je pokryté srstí.
Nemá zelenou kůži jako tady, ale anatomicky to sedí.
Stejně jako tady.
Tato ilustrace demonstruje cadborosaurovu ohebnost.
Protože měl být spatřen smotaný ve smyčce nebo svinutý.
Možná existuje něco jako mořský had, mořská příšera nebo...
Jak se jim říká? Cado... něco. Co já vím?
Já popsal, co jsem viděl.
Mohlo to být skutečné,
ale taky mohlo jen něco na hladině podnítit mou představivost.
Kdo ví?
Já to nevím.
Zkrátka to bylo zvláštní.
Žijeme na prapodivném místě.
Poprvé jsem se s případem nalezených nohou setkal kolem roku 2010,
protože jsem tehdy pracoval u Královské kanadské jízdní policie.
Rozjela se vlna spekulací.
Viděl jsem názory jako:
„Vyplavené nohy patří lidem, které napadl a zabil cadborosaurus.“
Není jediný známý případ,
kdy by cadborosaurus napadl nebo roztrhal člověka.
A že by si vás musel podat, aby z vás zbyla jen noha na pláži.
Rád bych, aby ta stvoření existovala.
Rád bych, aby existoval seskveč, yetti a tak dále.
Ale ty nohy ze Sališkého moře mají podle mě na svědomí
spíš jen lidské zrůdy.
Zatímco některé spekulace mohou být výsledkem bujné představivosti,
jiné se zakládají na skutečných zrůdách, které chodí mezi námi.
MOHOU NOHY PATŘIT OBĚTEM SÉRIOVÉHO VRAHA?
S každou novou objevenou nohou vám začne vrtat hlavou,
proč k tomu dochází.
Jak si vysvětlit, že se to děje jen tady?
Spojováním různých stop můžete nahlížet na všechny aspekty případu
a najít oběti stejného vraha.
Oběti vykazující podobné znaky poté zanesete na mapu.
V našem případě nohy.
Tím se zúží oblast, ve které se vrah pohybuje.
A jeden slavný sériový vrah byl internetovými slídily a médii
identifikován jako pachatel.
Sériový vrah Robert „Willy“ Pickton,
který koncem 90. let zabíjel ve Vancouveru prostitutky.
Tento psychopatický chovatel prasat
jezdil do Vancouveru a odchytával své oběti na procházce.
Pak je odvezl o několik kilometrů dál
na svou prasečí farmu,
kde je zabíjel, rozemílal
a krmil jimi svá prasata.
Bylo to ve zprávách.
Další děsivé detaily odhalily nálezy DNA zavražděných žen
ve zpracovaném mase na jeho farmě.
Pickton byl zatčen v únoru 2002
a následně odsouzen.
Počet obětí... Přiznal se ke 49.
Dost ho naštvalo, že to nedokázal zakulatit na 50,
než ho chytili.
Picktonova farma se nacházela necelé tři kilometry od řeky Pitt,
která se vlévá do Sališského moře.
Je prakticky nemožné, aby zmizelo tolik lidí
bez přičinění sériového vraha.
Když se v téhle oblasti objevily nohy,
muselo eventuálně dojít na otázku, zda tu neřádí sériový vrah.
Oba případy se vymykají statistikám,
takže se nabízí otázka, zda to není Picktonova práce.
Pickton se ale zaměřoval na ženy,
a nalezené nohy patřily mužům i ženám.
Oběti se navíc začaly pohřešovat dlouho poté, co byl Pickton uvězněn,
což vyvolalo spekulace, že je má na svědomí nový sériový vrah.
V době, kdy ta teorie vznikla, byla poměrně pravděpodobná.
Pozvali mě do rádia, abych se k ní vyjádřil.
Zabýval jsem se trestním právem, tak můžu o sériových vrazích mluvit.
Žiju poblíž
a napsal jsem román, který tyto zločiny předpověděl.
Taky musíme vzít v úvahu možnost,
že to může být sériový vrah.
Někdo, o kom se zatím neví.
U každého případu,
který začíná ukazovat na sériového vraha...
K jeho vyřešení musíte spolupracovat s forenzními odborníky.
Jsem spoluředitelka tohoto centra forenzní medicíny.
Kontaktoval mě soudní lékař z Britské Kolumbie
a požádal mě, abych prošetřila několik případů.
Prováděla jsem experimenty tady u pobřeží.
Dávala jsem do vody mrtvá prasata jako náhradu za lidi
a natáčela, co se s těly stane.
Ve vodě s vyšším obsahem kyslíku
vydržela týdny, někdy dokonce měsíce.
Pak jsme otestovali Sališské moře s normální hladinou kyslíku.
Zde jsme těla našli kompletně skeletonizovaná
už za tři, čtyři dny.
Přilákala živočichy, kteří se živí tkání.
Každý jistě viděl rentgen ruky a zápěstí.
Nohy jsou podobné.
Jsou tam miliony malých kůstek.
Jakmile odeberete kůži, svaly a šlachy,
zbydou vám jen rozsypané kůstky.
Pod vodní hladinou
se těla rozkládají a nohy uvolňují.
Je to přirozený jev.
Pojem „uťatý“ naznačuje, že se na tom někdo aktivně podílel,
ale tady se žádné stopy po řezu nenašly.
Média se chytila uťatých nohou,
protože to zní dramaticky a děsivě, že někdo uřezává lidem nohy.
Patologové z Ústavu soudního lékařství
ve snaze potlačit strach veřejnosti uvedli,
že chodidla byla přirozeně disartikulována
a že nenalezli řezné ani sečné rány.
Z informací soudních lékařů jsem vyvodila,
že většina vyplavených končetin
patřila obětem náhodných úmrtí nebo sebevražd.
To se týká hlavně kanadských nálezů.
Z 21 nalezených nohou byla více než polovina identifikována.
Některé patřily rybářům.
Mohlo se jednat o námořní nehody.
A víme o lidech trpících depresemi.
A že minimálně jeden člověk tady skočil z mostu.
Když skočíte z mostu do vody v teniskách,
nakonec se vaše noha oddělí od těla.
A podle médií Královská kanadská jízdní policie tvrdí,
že v okolí neřádí žádný vrah uřezávající nohy.
Ve všech případech se jedná o náhodná úmrtí nebo sebevraždy.
Přesto nelze vraždu vyloučit,
když po obětech zůstaly jen nohy.
Neslyšeli jsme o žádném spojení mezi těmi lidmi,
ale neznáme totožnost všech.
Když máte jen nohu bez zbytku těla, těžko něco zjistíte.
Lze konstatovat, že nohu neuřízli, ale proč taky v případě obyčejné vraždy?
Není to zrovna část těla, která by sváděla k útoku.
Člověka můžete poranit kdekoli jinde na těle
a nohám se zcela vyhnout.
Nevíme, co se jim před smrtí stalo.
Kdo pořád opakuje, že v tom nemá prsty člověk,
ten je s každou další nohou víc a víc k smíchu.
Jestliže nejde o jedince,
mohlo by jít o skupinu nebezpečných zločinců.
V počátcích záhady v roce 2007
informovalo Národní protidrogové středisko,
že drogová kriminalita vzrostla u americko-kanadské hranice o 156 %,
zvláště pak u Sališského moře,
což přimělo internet a média spekulovat,
zda nohy nepatří obětem drogových gangů.
Vždycky tu řádily zločinecké gangy
a neustále se objevují nové
spolu s novými drogami.
Když kšefty nedopadnou a někdo to odskáče,
potřebujete se zbavit těla.
Neznám lepší místo než tady v Sališském moři.
MOHLY BY NOHY PATŘIT OBĚTEM VÁLKY DROGOVÝCH GANGŮ?
Antonio Neill je můj jediný syn.
Tonymu bylo 22 let, když se ztratil v severním Everettu
nedaleko řeky Snohomish.
Byl to veselý kluk, pěkný číslo.
Rád sportoval, jezdil na skateboardu, na snowboardu a hrál na kytaru.
Měl partu dobrých kamarádů, kteří nikdy neměli malér,
ale pak měl ještě druhou partičku, co jela v tvrdých drogách.
Chodil za školu a opíjel se.
Popíjeli a tak.
Pak si přičichl k tvrdším drogám, jako je heroin a pervitin.
Když byl na tvrdých drogách,
podle mě neměl ponětí, co dělá.
Nakonec kvůli užívání drog skončil ve vězení.
Když ho propustili,
vyzvedla jsem ho na zastávce a strávili jsme spolu celý den.
Nechal se ostříhat.
Večer jsme seděli a přemýšleli, kde bude bydlet.
Půjčil si můj telefon a napsal kamarádům na Facebooku.
Až se mu jeden z nich ozval.
Antonio se ho zeptal: „Můžu u tebe bydlet?“
On na to: „Jasně.“
Tak přijel k nám domů černým Jeepem Cherokee.
Říkala jsem si, že na tom není nic špatného.
Tak jsem ho objala a dala mu pusu na rozloučenou.
12. PROSINCE 2016
Druhý den ráno mi volala moje nejlepší kamarádka Jessica.
Antoniův kamarád se jí ozval, protože chodíval s její dcerou,
takže se už znali.
Zavolal jí, aby jí řekl, že ho Antonio napadl
a že je teď v nemocnici.
Zpanikařila jsem.
Bála jsem se, že do toho Antonio spadnul znova,
požil nějaké hodně špatné drogy a přestal se ovládat.
Ale celý měsíc ve vězení byl čistý,
takže nemohl být celé dny sjetý pervitinem a...
Nezdálo se mi to.
Ale Antoniův kamarád vážně skončil v nemocnici.
Sedla jsem do auta a jela svého syna hledat.
Nevěděla jsem, kde je. Neozýval se mi.
Znal moje číslo, věděl, kde bydlíme. Vrátil by se domů
nebo aspoň napsal. A tak jsem panikařila.
Uplynul týden a panika neustupovala.
Třeba se schovává, třeba to opravdu udělal,
třeba se mě bojí kontaktovat.
Tak jsem zavolala policii a nahlásila ho jako nezvěstného.
POLICEJNÍ STANICE OKRESU SNOHOMISH
V Everettu máme obrovský problém s drogama.
Byly tu vždycky,
ale dostali jsme se od pervitinu přes kokain, heroin až k fentanylu.
Byl jsem vedoucím oddělení pro odhalování zločinů
a četl jsem zprávu o pohřešované osobě, kterou sepsala hlídka 28. prosince 2016.
Kontaktovala je matka pohřešovaného,
Jenny Neill.
A pohřešovaný se jmenoval Antonio Neill.
Zpráva neobsahovala moc informací.
Jen že syna viděla naposledy 12. prosince 2016.
Antonio byl se svým kamarádem, který bydlel v domě v Everettu.
Ten jednoho dne přišel do místní nemocnice s bodnými ranami.
Když jsem to začal prověřovat,
zjistil jsem, že z útoku obvinil Antonia,
ale s policií spolupracovat nechtěl.
Zaujalo mě to.
Stalo se to den poté, co Jenny viděla svého syna naposledy.
Zjistil jsem, že v tom domě bydleli lidé zapletení do drog.
Můžeme jen spekulovat, co se tam dělo.
Bylo zřejmé, že se Antonio stýká s lidmi,
kteří neměli zrovna nejlepší pověst.
To samozřejmě vzbudilo naši pozornost a museli jsme to prověřit.
Mluvila jsem s Antoniovým kamarádem, který mě uklidňoval, že ho najde.
Ale odmítl mluvit s policií.
A začal rozdávat Antoniovy věci místo toho, aby je vrátil mně.
Detektiv Walvatne začal vyslýchat lidi.
Ale od Antoniova zmizení jsme slyšeli kolikrát,
že ho někdo nejspíš zahlédl.
Po pár týdnech, asi tak v polovině ledna,
mi přišla zpráva od jednoho z jeho spolubydlících,
že vykopli Antoniova kamaráda z domu.
A když uklízeli jeho pokoj, našli v něm všude krev.
Ten samý spolubydlící mi prozradil, že mu Antoniův kamarád řekl:
„Antonio tě pobodal, tak mu to jdi vrátit. Seřež ho.“
A na tu Antoniův kamarád údajně odpověděl:
„Už jsem to vyřídil.“
S těmito informacemi vyrazila policie do domu.
Potvrdili, že se uvnitř domu našla krev.
Nacházela se i na matraci.
Ale žádný ze vzorků neodpovídal DNA Antonia.
Bez přesvědčivých důkazů
muselo everettské policejní oddělení vyšetřování vraždy uzavřít.
Mezitím ale oddělení okresu Snohomish pokračovalo v pátrání
po pohřešovaném Antoniovi.
Pracovali jsme na tom případu dobrých dva a půl roku.
Měli jsme za to, že se mu muselo něco stát.
Člověk tak nějak pozná, že jeho dítě už není mezi živými.
Nedokázala jsem se toho pocitu zbavit.
Moje intuice mi říkala, že už nežije.
Prvního ledna 2019
se jistý muž pohyboval na ostrově Jetty kousek od Everettu.
V létě je velmi populární.
Lidé sem jezdí kvůli moři a na pláž.
Ten muž se tam procházel a hledal poklady na pláži.
A najednou narazil na botu.
Byla to bota značky Timberland s ponožkou uvnitř.
V ní byly kosti z pravé nohy,
tkáň a nehty.
Detektiv Walvatne mi poslal fotku té boty
a já okamžitě poznala, že patřila Antoniovi.
Od Jenny jsem se dozvěděl,
že Antonio měl naposledy na nohou boty Timberland.
Nemohla jsem dýchat. Nemohla jsem mluvit.
Věděla jsem, že je to synova bota.
Jeden nehet poslali do naší laboratoře v Marysville na test DNA.
Výsledek ukázal, že patřil Antoniovi.
VÍTEJTE NA OSTROVĚ JETTY
- Dlouho jsme se neviděli. - Jo.
- Díky, žes mě sem vytáhl. - Není zač.
Vezmeme to po téhle stezce
a dojdeme na severozápad ostrova.
Ukážu ti, kde tu botu našli.
- Jak se máš? - Každej den je boj.
Upřímně, nepřetržitě na Facebooku šmíruju lidi,
kteří do toho podle mě mohli být zapletení.
Koukám, co dělají.
Jestli třeba něco někde nekomentovali. Doufám, že se někdo prořekne.
Když řešíte případ vyplavené části těla,
tempo rozkladu vám to velmi ztěžuje.
Na noze nebyla nalezena jediná známka násilí,
ale to ještě nic neznamená.
Někdo se musí přihlásit.
- Někdo musí něco říct. - Jo.
Je to složitý případ.
- Já... - Já nevím. Je to těžký.
A divný. Vůbec...
nechápu, jak se dostala sem.
Ukazuje to, jaký zdejší vody jsou.
- Příliv a odliv. - Silný proudy.
- Víš? - Jo.
Je šílený, že by někdo zvednul
jen tak náhodně na pláži botu.
Jsem fakt vděčná,
že si tu botu ze zvědavosti prohlédl.
Dobře. Myslím, že to bylo někde tady. Vlastně asi přesně tady.
Aha.
Jak vidíš tamhle v dálce,
jsme poblíž ústí řeky Snohomish.
Páni.
Nemůžu tomu uvěřit.
Je tu takový klid. Aspoň něco.
To jo.
- Je tu nádherně. - Jo.
Jo. Chudák kluk.
- Mrzí mě to. - Já vím.
To je den.
- Kéž bych zmohl víc. - Já vím.
Když jsou důkazy, děláme, co můžeme.
Díky, žes mě sem vzal.
- Není zač. - Jsem za to ráda.
Potřebujeme, aby se přihlásil někdo,
kdo má jakékoli použitelné informace.
Nevzdám to, dokud to nevyřešíme.
Někdo má totiž Antonia na svědomí.
Ty rodiny si procházejí peklem.
Neumím si představit, jak hrozné musí být
někoho ztratit a nevědět, co se mu stalo.
Ale mám za sebou spoustu případů a vím, že i nález těla
občas rodinám hodně uleví.
Je to nadužívané slovo, ale můžou to uzavřít.
Myslím, že možné je všechno. Případ zůstane otevřený.
Doufám, že zjistíme, co se stalo.
Nevzdáme to.
Chápu, proč jeho matka chce, aby byl případ prošetřen.
Sám bych to tak chtěl,
než bych byl ochotný připustit,
že šlo o nehodu, sebevraždu nebo něco podobného.
Jsem si jistý, že pokud se od roku 2007 našlo 20 nohou,
pravděpodobně nebyly poslední.
Proč by to mělo být jinak?
Jako bývalý advokát jsem vymyslel všechny možné teorie,
proč se tam ty nohy objevují.
Koneckonců, máme jedině statistickou nepravděpodobnost,
že v jistém časovém období našli v jedné konkrétní oblasti 21 nohou.
Nemůžete to zamést pod koberec,
protože se vám to nehodí, a předstírat, že je to normální.
Něco se tu děje.
Záhada vyplavených nohou na březích Sališského moře přetrvává
a rodiny stále hledají informace o svých blízkých.
Dobereme se vůbec někdy pravdy?
Nenechám toho.
POKUD MÁTE JAKÉKOLI INFORMACE OHLEDNĚ ZMIZENÍ ANTONIA NEILLA
OBRAŤTE SE NA KANCELÁŘ ŠERIFA OKRESU SNOHOMISH
NA ČÍSLE (425) 388-3845
Překlad titulků: Michael Novotný