Я завжди знала історії про прокляття водосховища Ленір.
Воно завжди було страшним, здавалося, там мешкають привиди.
Це водойма для сміливих.
Але я скептично до цього ставилася, тож не вірила в ці чутки.
А тоді у 2020-му ми з родиною відпочивали тут.
Намагалися ловити рибу.
Але нічого не клювало, тож ми вирішили піти скупатися.
Ви сміливі, якщо плаваєте там. Не кожен зможе.
Ще в моєму дитинстві вода тут була холодною. Дуже холодною.
Ми грали в гру Марко Поло з іншими дітьми.
Марко.
- Поло! - Поло!
Ми почали все більше розходитися.
Марко.
Поло.
І коли я зайшла на глибину,
я втратила дно, але могла пливти.
І коли я пливла, я побачила дещо біля ноги.
Я думала, це риба. Ми ж у воді.
А тоді я відчула, як хтось хапає мене за щиколотку й смикає.
Я пішла під воду з головою.
Я запанікувала.
Це тривало кілька секунд, які здалися вічністю.
Я виринула.
Але через астму не могла дихати.
Молодший брат побачив це й поплив до мене.
Я не думала, що мені повірять,
тож я нікому не розповіла.
А тоді я дізналася, що тут люди часто відчувають,
як їх тягнуть під воду...
НЕ ЗНАЮ, ЧОМУ ЛЮДИ НЕ ВІРЯТЬ НАМ.
ВАС ДІЙСНО ТЯГНУТИМУТЬ НА ДНО ДУХИ.
Я ДИВОМ ВИЖИВ.
Я ТУДИ НЕ ПОВЕРНУСЯ.
...злі духи.
ДУХИ ПОСТІЙНО КРАДУТЬ ДУШІ ІНШИХ.
Я більше там не була.
Це звучить божевільно, але звичайною цю водойму назвати важко.
ДИВНІ АРХІВИ ВИКЛИКАЮТЬ ЛИШЕ БІЛЬШЕ ЗАПИТАНЬ
АРХІВИ НЕПОЯСНЕНОГО
За тридцять кілометрів від Атланти, що в Джорджії, є загадкове водосховище.
Дехто каже, що там мешкають привиди.
Інші кажуть, що воно прокляте.
Але його справжня історія може бути ще більш неприємною.
МОЖЛИВІ СЦЕНАРІЇ ЩО ХОВАЄТЬСЯ У ВОДОСХОВИЩІ ЛЕНІР?
«ЛЕНІРСЬКІ ВОДОЛАЗИ»
Нам дуже часто
телефонують, щоб ми знайшли гаманець,
- телефон, обручку. - Ключі, окуляри.
Ми вже знайшли 37 обручок. Уявляєте?
Ленір — це водосховище.
Одне з найбільших у країні.
Довжина його узбережжя складає 1114 км.
Найглибша точка — 48 метрів завглибшки.
Водосховище створили для генерації електрики.
Наприкінці 1940-х років Інженерному корпусу поставили завдання
спроєктувати й побудувати водосховище.
Найбільшим містом на півдні є Атланта — столиця штату Джорджія
Атланта швидко зростала.
Усього за кілька років її населення зросло з 14 000 до 200 000 тисяч.
Потрібно було місце,
де можна було б добувати воду для потреб міста.
Ленір живлять дві великі ріки —
Чаттахучі й Частаті.
Коли будували водосховище, там було багато доріг і мостів.
Багато поодиноких будинків — здебільшого фермерських.
Ці люди переїхали в інші місця.
Водосховище було вигідним, тому більшість погодилася.
Інженерний корпус армії США почав викупати землю,
а будівництво почали в 1950-му році.
Дамбу збудували десь у 1954 році.
А резервуар заповнили в 1957-му.
Це дуже гарне водосховище, якому є що показати,
тому щороку воно приваблює купу людей.
На водосховище Ленір щороку приїздять понад десять мільйонів осіб.
Цього року очікують і більше.
Наплив людей величезний.
Водосховище стало головною принадою
для жителів Атланти, які хотіли охолодитися в спеку.
Але з популярністю росла й кількість чуток.
До роботи тут
я ніколи не чув нічого про Ленір, крім того, що воно існувало.
Але за перші 30 секунд роботи там
я наслухався купи історій.
Здебільшого розповідали про потопельників.
Одинадцять людей утопилися чи розбилися на човні
цього року на водосховищі Ленір.
Рятувальники шукають тіла двох чоловіків.
Утопилися.
Ще один потопельник.
Ще дві людини загинули на водосховищі Ленір.
І це були не звичайні утоплення,
не проста випадковість.
Це було щось зловісніше.
Він стрибнув у воду й так і не випірнув.
Вона зникла, стрибнувши з човна у воду.
Він пірнув і досі не з'явився.
УТРИЧІ БІЛЬШЕ ЛЮДЕЙ ПОТОНУЛО
У ВОДОСХОВИЩІ ЛЕНІР,
Хоч воно й велике,
коли чуєш, що 20 людей загинули за рік
в одному місці, то так,
чутки й історії почнуть розлітатися всюди.
Фольклор надихається паранормальним
і спекулює на тему того, чи винні духи в смертях людей.
ЩЕ ОДИН ПОТОПЕЛЬНИК
ПОТОНУВ СИН ТАЛМАДЖА
ПОТОНУВ 14-РІЧНИЙ
ЧОВЕН ПЕРЕКИНУВСЯ
ЧИ МЕШКАЮТЬ У ВОДОСХОВИЩІ ДУХИ ТИХ, ХТО ПОТОНУВ У НЬОМУ?
Від створення водосховища Ленір наприкінці 1950-х
там загинуло десь 700 людей,
а з 1990-х померло ще 200.
Уважається, що деякі тіла так і не дістали.
За роки це місце стало темою суперечок.
Коли я приїхав сюди, мене повели на прогулянку з привидами,
де хтось розповідав історії
про паранормальні явища, які спостерігали тут.
І це було дуже популярно.
Моя улюблена історія — «Озерна пані».
Багато людей розповідали про те, що на мості вздовж 53-го шосе
бачили привида жінки,
який бродив тут у блакитній сукні.
І вони подумали, що, можливо,
привид був пов'язаним із тілом дівчини,
яке знайшли в блакитній сукні поряд із мостом.
Тоді не могли з'ясувати, ким вона була.
Але люди казали, що це могла бути Ділія Янг,
яка зникла разом із Сьюзі Робертс за півтора року до цього.
Це були дві молоді мами.
І вони їхали в нічний клуб,
що був в окрузі Форсайт, потанцювати там до ранку.
КЛУБ «СРІ ҐЕЙБЛС»
Схоже, там вони гарно проводили час.
Ділія була в позиченій блакитній сукні, яка їй дуже подобалася.
Згодом вони поїхали додому до своїх сімей.
Дорогою назад вони заїхали заправитися.
І на заправці їх бачили востаннє.
ЗНИКЛИХ ЖІНОК ВОСТАННЄ БАЧИЛИ ДОРОГОЮ З ДОВСОНВІЛЛА
Після їхнього зникнення люди шукали їх уздовж дороги,
але знайти нічого не змогли.
Здавалося, ніби вони розчинилися в повітрі.
Гадаю, брат Ділії Янг сказав,
що коли її тіло знайшли через півтора року після зникнення,
він відчув, як щось пролетіло над ним. Він знав, що це його сестра.
ВЛАДА ЗУПИНИЛА ПОШУКИ НА ВОДОСХОВИЩІ Й ЗАЛИШИЛА ЗНИКНЕННЯ 1958 РОКУ НЕРОЗКРИТИМ
Зараз ми на місці,
де леді в блакитній сукні з'являлася перед людьми.
І багато людей стверджують, що рано вранці або в тумані
бачать жінку, що йде мостом у блакитній сукні.
Я багато ночей просидів тут і не бачив її.
Так, я теж її не бачив, тож...
Наскільки я пам'ятаю, у 1990-му році міст ремонтували.
І коли будівельники розбирали опори, вони натрапили на щось.
Водолази пірнули й знайшли машину.
- У машині була Сьюзі Робертс. - Так.
1959 ТІЛО В СУКНІ
Схоже, вони поїхали на вечірку.
І коли поверталися, машина з'їхала з дороги.
Вони обидві потонули в машині.
Для нас таємницю розкрито.
Коли в 1990-му ідентифікували тіло Сьюзі Робертс,
вони зрозуміли, що тіло, яке знайшли багато років тому, належало Ділії Янг.
Але її вже й так ідентифікували, і це окрема трагедія.
Я чула, як люди казали:
«Ми були там вночі й бачили жінку в блакитній сукні».
Особисто я її не бачила, але після мого випадку, я не сумніваюсь, що вона є.
Багато людей повідомляли, що відпочивали біля водосховища
й бачили якихось привидів або інші паранормальні явища.
Люди втрачали щось, і не могли пояснити що,
до їхніх багать приходили люди,
які потім кудись зникали.
Якщо зайти в будь-яку соціальну мережу, як-от тік-ток, ютуб чи фейсбук,
ви побачите купу коментарів про привидів Леніра.
Що в ньому такого?
Воно прокляте й кишить привидами.
Про це водосховище точно відомо те, що там є привиди.
Там купа мертвих тіл.
Є кілька таких історій.
Люди говорили про те, що під час будівництва водосховища
усі кладовища залили водою.
Гадаю, під водою зараз десь 20 кладовищ.
Деякі тіла перемістили, але, як у фільмі «Полтергейст», не всі.
Я не змогла. Не можна там плавати.
Я не вірю в цих усіх привидів, але все одно туди не поїду.
Мене часто запитують: «Чи є могили на дні водосховища?»
Я робив тут понад 5 000 занурень.
Я бачив кожен його куточок. Я дослідив усе дно.
Мабуть, я бачив більше, ніж будь-хто інший.
Перший пішов.
Запевняю вас,
усіх людей, які були тут поховані, ексгумували.
Якщо повернутися до історії корінних американців,
це було популярне місце через наявність річок.
І з того часу точно лишилося кілька непозначених могил.
Тож деякі рештки досі лишалися на дні водосховища.
У деяких міфах й історіях сказано,
що той, хто потривожить поховання корінних американців, накличе біду.
У випадку з водосховищем Ленір затопили кілька духовних місць.
Тепер дехто вважає, що це могло кинути тінь на атмосферу цього місця.
ЧИ МОГЛА ПРОФАНАЦІЯ ПОХОВАНЬ ТУБІЛЬЦІВ НАКЛИКАТИ ПРОКЛЯТТЯ НА ЛЕНІР?
Багато людей уважають, що духи зляться,
а тому постійно топлять людей.
Не думаю, що вони хочуть помсти, бо, гадаю, це їм нічого не дасть.
Може, вони просто тягнуться, щоб попросити про допомогу,
але натомість забирають життя.
Більшість паранормальних явищ пов'язана з трагічними ситуаціями в минулому.
Ця місцевість асоціювалася з Дорогою сліз.
У тій місцевості жили племена Черокі й Крік.
Їх змусили залишити все й піти в Оклахому.
У 1830-му році Конгрес прийняв закон,
за яким корінні американці півдня країни
мали переселитися до резервацій в Оклахомі.
Виснажлива дорога
забрала життя приблизно 15 000 індіанців,
тому один вождь назвав її «Дорогою сліз і смерті».
ВЕББЕРС-ФОЛЛС, ОКЛАХОМА
Це була остання зупинка Дороги сліз.
Коріння історія моєї родини по батьковій і маминій лініях
сягає періоду Дороги сліз.
І я пам'ятаю, як у дитинстві батьки переповідали мені ті жахливі історії.
Дуже боляче розуміти,
що вони робили цей перехід узимку.
І наскільки важко їм було проходити тисячі кілометрів
і полишати все, окрім того, що вони могли нести.
Я знала, що перехід почався в Джорджії.
І я навіть уявити не могла, як вони дійшли до Вебберс-Фоллс.
Це була жахлива трагедія. Утрата спадщини, землі.
Уважається, що були випадки, коли люди
бачили привидів корінних американців біля водосховища.
Можна подумати, що ці історії мали б відлякувати людей.
Але сьогодні людей це приваблює.
Я їздила на водосховище Ленір. Я просто хотіла побачити його на власні очі.
МИ ВИЖИЛИ НА ВОДОСХОВИЩІ ЛЕНІР
Я з Бронкса — колиски хіп-хопу.
Я приїхав до Атланти в 1994-му.
У 2015-му я почав активно займатися човновим спортом.
Човновий спорт крутий.
Він сам собою важкий для новачків.
І людей не треба відлякувати, кажучи, що у водосховищі живуть привиди. Ні.
Кажуть, що тут водяться привиди.
Я їх тут не бачив.
Потрібно зважати на факти.
Не можна приїздити сюди,
стрибати на човен і думати, що безпечно повернешся назад.
Потрібне тренування й заходи безпеки.
Коли хтось помирає на водосховищі,
у більшості випадків це через відсутність жилета.
Розумієте? Вони веселяться, п'ють.
Вони не читають інструкцію з поводження на воді.
Розумієте?
З УСІХ, ХТО ПОТОНУВ НА ВОДОСХОВИЩІ,
«НІХТО НЕ НОСИВ РЯТУВАЛЬНИЙ ЖИЛЕТ».
Я рятував людей на гідроциклах.
Це були дорослі чоловіки в поганій формі або ж п'яні.
До чого тут привиди? Це все наслідки поганих рішень.
Має бути якась відповідальність. Тут небезпечно плавати.
Випірнемо за 20 хвилин.
Це максимум. Роберт відповідає за безпеку.
Так.
- Гаразд, перший пішов. - Перший пішов.
Часто люди приходять до мене й думають, що тут є привиди.
Навіть коли я в інших містах.
«Ви працюєте на водосховищі Ленір. Там же привиди».
І я стовідсотково запевняю вас, що привидів, як і прокляття, тут немає.
На жаль, тут трапляється таке,
що люди тонуть.
Нещастя бувають.
Це одна з найбільш небезпечних водойм у країні.
Коли пірнаєш на глибину, куди не дістає світло,
видимість дуже погана, що додає зловісності.
Тут ми натикаємося на дуже дивні речі.
Натрапити можна на будь-що.
Обережніше там.
Будівля знаходиться отут.
Я стою на ній.
Зараз вони плавають біля будинку з кількома кімнатами.
На цьому водосховищі такого багато.
Тут купа старих мостів. Є руїни старих будівель.
На дні навіть є великі дерева.
Там ростуть уже зрілі високі дерева.
На глибині нижче дев'яти метрів часто натрапляєш на них.
Колись тут була посуха.
Рівень води опустився на шість метрів.
Можна було побачити все, чого люди раніше не бачили.
Там були старі трибуни арени для спідвею. Але сама дорога була ґрунтовою.
Тож ця ґрунтова дорога тепер лише купа мулу на дні.
І тоді трапилася неймовірна кількість аварій на човнах.
Гадаю, тоді також була найбільша кількість потопельників,
бо люди налітали на скелі, дерева й інші штуки,
через що іноді й помирали.
Приніс вам сувеніри.
- Що це? Ручка від тачки? - Це дверна рама.
А це — цеглина від будинку.
На жаль, іноді нас викликають дістати потопельників.
І це одне з найсумніших наших занять тут.
Ми завжди намагаємося повернути тіла.
Таке трапляється, і це сумно.
Якби люди дотримувались заходів безпеки, тут було б безпечніше.
Я часто думала, що ж там.
Я люблю знаходити наукові пояснення
чи логічні пояснення,
але того дня мене точно схопили й затягнули під воду,
і в мене немає пояснень для цього.
Іноді ніяково, коли тобі не вірять.
Іноді я теж собі не вірю, але це сталося.
Правда в тому, що в цих водах
тобі некомфортно навіть у рятувальному жилеті.
«ЛЕЙК ЛЕНІР АЙЛЕНДС»
Чи може велика кількість потопельників бути результатом людської помилки?
Чи все ж є більш паранормальне пояснення?
Дехто з місцевих згадує іншу історичну трагедію,
яка похована на самому дні водосховища, і вважає її причиною трагічних смертей.
ЧИ МОЖЕ ТРАГЕДІЯ ЗАБУТОГО МІСТА БУТИ ПРИЧИНОЮ ПРОКЛЯТТЯ?
Дехто скаже, що ми на водосховищі Ленір.
Дехто скаже, що в Гейнсвіллі.
Але насправді ми в Оскарвіллі.
Він буквально в нас під ногами.
Раніше діти лякали одне одного історіями про те, що знаходиться на дні Леніра.
Вони все лякають тебе:
«Коли плаватимеш у водосховищі знай, що під тобою місто».
Спочатку я думала, що це жарт, але це виявилося правдою.
Там були церкви, школи, банки.
Але від історичної цінності міста нічого не лишилося.
Оскарвілл був надійним притулком для афроамериканців в окрузі Форсайт.
Там жили темношкірі й білі люди.
Поки люди були на своєму місці, були дружніми до сусідів,
вони могли володіти фермами, могли працювати в містах,
усі добре ладнали.
ФОРСАЙТ ОАКВІЛЛ
Ми небагато знаємо про Оскарвілл.
Ми намагаємося зібрати наявні матеріали.
І спираємося на усні перекази.
А тоді складаєш усе разом і отримуєш
повну історію, яку варто розповісти.
Мама розповідала мені історію про Оскарвілл.
Мій дід, Берд, займався там фермерством.
Там були магазини, якими володіли темношкірі після війни.
Це було гарне місце.
Оскарвілл був містом, де афроамериканці мали все, що було потрібно.
Вони заводили там сім'ї й самі заробляли собі на життя.
Вони допомагали одне одному.
Якщо в тебе був малий урожай,
ти міг прийти й попросити їжі в когось.
Так усі жили до одного інциденту.
Усе змінилося в 1912-му.
1830, ДОРОГА СЛІЗ
Жінка прокинулася й побачила біля себе темношкірого чоловіка.
Це сполохало білих.
Через декілька днів іншу молоду жінку побили й зґвалтували.
Її звали Мей Кров.
Гадаю, їй було 19 років.
І з якоїсь причини...
Схоже, це було притаманно для тих часів.
Якщо щось таке траплялося,
люди в першу чергу звинувачували темношкірих.
Доказів цього не було. Вона не прийшла до тями.
То звідки їм відомо, хто винен?
Вони звинуватили трьох афроамериканців.
Одного вони лінчували навіть до якогось там суду.
НАТОВП ЛІНЧУВАВ АФРОАМЕРИКАНЦЯ
І через наратив про те, що темношкірі нападають на білих,
білі вирішили очистити округ.
Тож вони сказали темношкірим: «Збирайте свої речі й забирайтеся».
Вони повісили одного темношкірого в місті
і просто стріляли в нього весь день.
Прадідусь Берд усе це бачив.
Ризики лишатися тут були зрозумілі —
таке могло статися й з тобою.
Люди змушені були йти. Часу зібратися не було.
Треба було вибратися серед ночі й покинути округ Форсайт.
Тоді водосховища ще не було. Була лише річка Чаттахучі.
Декого з темношкірих привезли до річки
й сказали: «Пливіть або помрете».
«Якщо перепливете річку, можете робити що завгодно, але не тут».
Там був міст, але їм не дозволяли його перетинати.
«Пливіть або топіться». Такий у них був вибір.
Дехто відправився на північ, дехто — на південь,
але Берд, мій дідусь, приїхав у Гейнсвілл.
Дехто не вижив.
Я не знаю, скільки афроамериканців тоді жило там.
Але я чую багато сумних історій.
Кожен у цій місцині
знає про якусь родину, яка мала тікати посеред ночі,
яка втратила дітей,
втратила братів і сестер під час переправи.
Коли я думаю про це, емоції важко стримати,
адже перша дружина Берда Олівера і його двоє дітей померли
під час утечі з Оскарвілла.
І не можна було повернутися по них. Ти мусив іти далі.
Бабуся розповідала,
що він іноді ходив у ліс і сидів на самоті.
Певно, він тоді думав
про всіх, кого втратив, і про те, через що йому довелося пройти.
І він точно думав: «У мене був будинок. У мене було все це.
Тепер починаю спочатку».
І наскільки я розумію,
він не сердився.
Мабуть, він думав: «Що ж,
якщо я сидітиму й злитимусь,
завтра я досі буду злим. А я маю дбати про сім'ю».
Тож я намагаюся дивитися на все з оптимізмом.
Це було жахливо. Гидко. Але погляньте, що з цього вийшло.
Розумієте?
Усі ці люди були моєю родиною.
У кожного своє ставлення до водосховища Ленір.
Ті, хто дійсно якось стосується його, можуть відчути одне,
а просто слухачі історій — інше.
Пам'ятаю, як знімала будинок біля водосховища Ленір —
він стояв прямо на березі.
І коли я виходила з нього, відчуття було важко описати.
Я ніби знала, що дещо сталося, і відчувала це своїм серцем.
Іноді я виходжу на пагорби, просто сиджу
й відчуваю дещо.
Я не доводитиму вам,
що на цьому водосховищі немає нічого духовного,
але й довести це не можу.
Коли говорять про місця з привидами, завжди згадують це водосховище.
Якщо ви пошукаєте інформацію про це місце, ви натрапите й на Оскарвілл.
ОСКАРВІЛЛ ВЕЙ
Їх важко сприймати окремо,
і я не думаю, що незабаром щось зміниться.
Я думаю, що ця історія набуває популярності
в соцмережах.
Навіть у серіалі «Атланта» говорили про це.
Я відчував, наче мене щось тягне.
Може, так і було.
Але що?
Під нами ціле місто.
Так люди це й сприймають.
Вони сприймають це як предків чи духів, які приходять, щоб забрати тебе.
Це було трохи комічно.
Але проводьте власні дослідження, щоб дізнатися всю правду.
Історія водосховища Ленір завжди асоціюватиметься з трагедіями.
Наклали вони прокляття на це місце чи ні,
назавжди залишиться загадкою.
Якби я не знала його історії, я б подумала, що це звичайна водойма,
а люди просто люблять страшні історії.
Але після того, що сталося,
я думаю, що якщо десь і є привиди, то це тут.
Люди мені розповідають про всі ці паранормальні явища, а я, мовляв: «Що?»
Чи вірю я, що ви бачили щось незвичайне, наприклад, шматок сміття,
що кружляє в повітрі під час шторму? Так.
Але я не вірю в усі ці історії про те, як людей щось топило й тягнуло вниз за ногу.
Це повне безглуздя.
Я упевнений, що темна історія водосховища Ленір
пов'язана з людським сприйняттям
дещо паранормальних або дивних явищ, які там відбуваються.
Ця атмосфера сама навіює таке сприйняття.
Я не вірю в історії з привидами й водяних панянок.
Я реаліст щодо цього.
Це історичний і археологічний об'єкт.
Ви хочете плавати у водосховищі над Оскарвіллем
і не визнавати цього?
Це проблема.
Чи думаю я, що там є привиди? Ні.
Але мені казали, що в пращурів міцна пам'ять.
Іноді трапляється різне.
Дехто потонув на водосховищі Ленір випадково.
Але сталося стільки всього, що люди почали думати:
«Не дивно, що тут є привиди. Згадайте історію Оскарвілла.
Певно, це помста тих людей».
Тож, може, тут є крихта правди.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як