Historky o prokletém jezeře Lanier jsem slýchávala odmalička.
Všichni o něm mluvili jako o děsivém místě, kde straší.
Kam se odváží jen odvážní.
Ale byla jsem skeptická, nevěřila jsem tomu.
Až v roce 2020 jsme k jezeru vyrazili s rodinou.
Chytali jsme ryby.
Ale nebraly, tak jsme si řekli, že se smočíme.
Odváží se jen odvážní. Je to výzva.
Znám to hecování odmala. Ten den byla hrozná zima.
Hráli jsme s dětmi Marco Polo.
Marco.
- Polo! - Polo!
A vzdalovali jsme se dál a dál od břehu.
Marco.
Polo.
Ocitla jsem se tak daleko,
že jsem nohama nedosáhla na dno, ale umím plavat.
Jak jsem tak plavala, zahlédla jsem něco u nohy.
Považovala jsem to za rybu, když je to jezero.
Ale pak mě něco čaplo za kotník a strhlo pod vodu.
Zavřela se za mnou hladina.
Zpanikařila jsem.
Těch pár vteřin mi přišlo jako věčnost.
Pak jsem vyplavala.
Trpím astmatem, tak jsem nemohla popadnout dech.
Mladší brácha mě viděl, připlaval a vytáhl mě.
Bála jsem se, že mi nikdo neuvěří, tak jsem to napřed nikomu neřekla.
A pak jsem zjistila, že to není neobvyklé.
Už víc lidí tam něco stáhlo pod hladinu.
PROČ NÁM NEVĚŘÍ, ŽE V JEZEŘE STRAŠÍ?
DUCHOVÉ VÁS STÁHNOU KE DNU. MYSLÍME TO VÁŽNĚ
MÁLEM JSEM TAM UMŘEL
NIKDY VÍC. BYLO TO VAROVÁNÍ
Prý to dělají rozzlobení duchové.
DUCHOVÉ SE SÁPOU PO DUŠÍCH
Víckrát jsem tam nevlezla.
Vím, že to zní šíleně, ale rozhodně to není normální.
SPISY VYVOLÁVAJÍCÍ VÍC OTÁZEK NEŽ ODPOVĚDÍ
NEVYSVĚTLENÉ JEVY
Padesát kilometrů od Atlanty v Georgii leží jezero zahalené tajemstvím.
Někdo říká, že tam straší.
Podle jiných je prokleté.
Ale jeho skutečný příběh a minulost jsou možná ještě znepokojivější.
MOŽNÉ SCÉNÁŘE CO SE SKRÝVÁ V JEZEŘE LANIER?
LANIERŠTÍ POTÁPĚČI
Nevěřili byste, kolikrát nás volali
kvůli ztracené peněžence,
- mobilu, snubáku... - Klíčům, dioptrickým brýlím.
Zatím 37 snubáků. Věřil bys tomu?
Jezero Lanier je jedna z největších nádrží v zemi.
Jeho obvod měří 1 114 kilometrů.
V nejhlubším místě má 47 metrů.
Původně mělo produkovat elektrickou energii.
Koncem 40. let byli armádní inženýři pověřeni,
aby zpracovali projekt na vybudování jezera.
Největším městem na jihu je Atlanta, hlavní město státu Georgia.
Atlanta exponenciálně rostla.
Tuším, že se během pár let rozrostla
ze 14 000 obyvatel na 200 000.
A tak bylo potřeba
vybudovat pro město zdroj vody.
Do jezera se vlévají dvě hlavní řeky, Chattahoochee a Chestatee.
A když jezero budovali, v cestě stála spousta silnic a mostů.
Spousta rodinných domů, převážně farem.
A všichni ti lidé se přestěhovali jinam.
Projekt měl podporu, protože přinášel pokrok.
Armádní inženýři začali vykupovat půdu
a práce odstartovaly v roce 1950.
Přehrada byla dokončena kolem roku 1954.
A jezero bylo oficiálně napuštěno kolem roku 1957.
Je to krásné jezero a také velmi oblíbené.
Proto nás každý rok navštíví tolik lidí.
Jezero Lanier přiláká ročně přes deset milionů návštěvníků.
Letos jich očekávají ještě víc.
Skutečně sem jezdí davy.
Jezero se stalo oblíbeným místem obyvatel Atlanty,
kteří se chtějí v letních vedrech zchladit.
Ale s popularitou přišly i pověry.
Než jsem nastoupil do sboru,
nic jsem o jezeře Lanier nevěděl.
Ale hned první den v práci jsem se doslechl nejrůznější historky.
Nejvíc se mluví o utonutích.
Jen letos zemřelo na jezeře Lanier 11 lidí.
Buď utonutím nebo při nehodě na lodi.
Potápěči se snaží vylovit dva muže.
Utonutí.
Včera další utonutí.
Další dvě úmrtí na jezeře Lanier za tento víkend.
A nebyla to obyčejná utonutí z vlastní blbosti.
Že by si za to mohli sami.
Stály za tím podivné okolnosti.
Skočil do vody a už se nevynořil.
Zmizela po skoku z lodi do jezera.
Potopil se a zatím se nevynořil.
V JEZEŘE LANIER SE UTOPILO TŘIKRÁT VÍC LIDÍ
NEŽ NA CELÉM POBŘEŽÍ GEORGIE
Jezero je sice obrovské,
ale když na jednom konkrétním místě
zemře za rok téměř 20 lidí,
začnou se šířit fámy a pověry.
Pověry se točí kolem paranormálních jevů
a vznáší otázky, zda nemají úmrtí na svědomí duchové.
V JEZEŘE NALEZEN UTONULÝ
TALMADGEŮV SYN UTONUL
UTONULÝ 14LETÝ CHLAPEC
PŘEVRÁCENÁ LOĎ
STRAŠÍ V JEZEŘE DUCHOVÉ UTONULÝCH?
Od vybudování jezera na konci 50. let
zde zemřelo asi 700 lidí,
z nichž 200 po roce 1990.
Někteří utonulí prý nebyli nikdy nalezeni.
Místo se za ty roky stalo zdrojem kontroverze.
Když jsem se sem přistěhoval, zúčastnil jsem se duchařské vycházky,
kde nám vyprávěli příběhy
o paranormální aktivitě u jezera.
To se lidem líbilo.
Mě nejvíc zaujala „Žena z jezera“.
Spousta lidí prý zahlédla přízrak
na dálničním mostě přes jezero.
Popsali ho jako ženu v modrých šatech.
Domnívali se,
že by mohlo jít o ducha dívky,
kterou našli mrtvou v modrých šatech hned vedle mostu.
Tehdy ji nedokázali identifikovat.
Ale spekulovalo se, že by to mohla být Delia Young,
která zmizela spolu se Susie Roberts asi o 18 měsíců dříve.
ZMIZELY O DUBNOVÉ NOCI ROKU 1958
Šlo o dvě mladé matky.
Jely si povyrazit do nočního klubu
na forsythské straně jezera. Chtěly protancovat noc.
Evidentně to tam pěkně rozjely.
Delia ve vypůjčených modrých šatech, které se jí tak líbily.
Po zábavě se vydaly domů za rodinami.
Cestou se zastavily natankovat na benzínce.
A tam je viděli naposledy.
POHŘEŠOVANÉ BYLY NAPOSLEDY SPATŘENY NA CESTĚ Z DAWSONVILLE
Když zmizely, lidé je hledali podél silnice,
ale nic nenašli.
A tak se zdálo, že se prostě vypařily.
Myslím, že to byl bratr Delie Young, kdo řekl,
že když po 18 měsících od jejich zmizení našli to tělo,
cítil, že kolem něj něco prošlo. Věděl, že je to jeho sestra.
VYŠETŘOVATELÉ ZASTAVILI PÁTRÁNÍ V JEZEŘE. ZMIZENÍ Z ROKU 1958 TAK ZŮSTÁVÁ NEVYŘEŠENÉ
Jsme na místě,
kde údajně straší žena v modrých šatech.
A spousta lidí tvrdí, že tu brzy po ránu nebo v mlze
vídají ženu v modrých šatech kráčet přes most.
Já tu byl v noci kolikrát a neviděl jsem ji.
Já taky ne. Tak nevím.
Tuším, že most stavěli v roce 1990.
Když ukotvovali pilíře,
na něco narazili.
Potápěči pak našli na dně auto.
- A v něm Susie Roberts. - Susie.
1959 NALEZENO TĚLO
1990 NALEZENO AUTO SUSIE
Podle všeho jely na večírek.
A cestou domů sjely ze silnice.
Obě se v autě utopily.
Záhada vyřešena. Aspoň podle nás.
Když v roce 1990 Susie Roberts identifikovali,
uvědomili se, že to tělo nalezené před lety
byla Delia Young.
Ale našli ji úplnou náhodou, a to je samo o sobě tragédie.
Slyšela jsem od lidí:
„Byli jsme v noci na jezeře. Asi jsem zahlédl ženu v modrém.“
Já osobně žádnou ženu v modrém neviděla,
ale po svém zážitku to nezpochybňuju.
Existuje mnoho případů, kdy lidé tábořící u jezera
údajně zažili paranormální aktivitu, viděli ducha.
Nevysvětlitelně se jim ztratily věci
nebo u táboráku viděli lidi,
kteří zmizeli stejně rychle, jako se objevili.
Na sociálních sítích jako TikTok, YouTube a Facebook
najdete k duchům na jezeře Lanier spousty komentářů.
Co mají s tím jezerem?
Straší tam a je prokletý.
Jestli znáte jezero Lanier, tak víte, že tam straší.
Jezero je doslova plný mrtvol.
Takových příběhů existuje několik.
Spekuluje se o tom, že když jezero budovali,
zaplavili přitom několik hřbitovů.
Myslím, že jich pod vodou skončilo 20.
Některá těla přesunuli, ale ne všechna, jako v Poltergeistovi.
To bych nedala. Nelezte do jezera Lanier.
Já na duchy nevěřím, ale tohle není nic pro mě.
Často se mě ptají, jestli jsou na dně jezera hroby.
Mám tady za sebou už 5 000 ponorů.
Znám každý kout. Viděl jsem dno.
Pravděpodobně znám jezero líp než kdokoli jiný.
Ponor.
A ujišťuju vás,
všechny známé hroby byly před napuštěním exhumovány.
A říkám „známé“, protože za dob domorodých Američanů
šlo díky přítomnosti řek o velice oblíbené místo.
A určitě jsou zde neoznačené hroby z té doby.
Některé z těch ostatků budou stále pod vodou.
Podle jistých mýtů a pověr
může znesvěcení domorodého pohřebiště přivodit neštěstí.
V případě jezera Lanier bylo zaplaveno několik duchovních oblastí.
Jistí lidé tvrdí, že to vrhlo na jezero temný stín.
JE JEZERO PROKLETÉ KVŮLI ZNESVĚCENÍ DOMORODÝCH POHŘEBIŠŤ?
Spousta lidí věří, že se duchové hněvají,
a proto stahují lidi pod hladinu.
Neříkám, že se mstí. Co by z toho taky měli?
Možná se jen sápou po pomocné ruce, která by je vytáhla,
akorát vás místo toho utopí.
Většina paranormálních aktivit je připisována tragickým událostem.
A tato oblast bývá spojována se Stezkou slz.
JEDEN Z NEJTEMNĚJŠÍCH DNŮ
Oblast obývali Čerokíové a Kríkové.
Museli všechno opustit a dát se na pochod do Oklahomy.
V SENÁTU USA 22. ÚNORA 1830
V roce 1830 přijal Kongres zákon,
který přinutil domorodé Američany odejít z jihu
a přesídlit do rezervací v Oklahomě.
Následná vyčerpávající cesta
stála život zhruba 15 000 domorodců.
Proto ji jeden z náčelníků nazval „Stezka slz a smrti“.
Tohle byla v podstatě poslední zastávka na Stezce slz.
ČEROKÍOVÉ – KRÍKOVÉ – ČOKTOVÉ – SEMINOLOVÉ
Můj rodokmen sahá až ke Stezce slz,
z obou stran.
Z dětství si pamatuju, jak si moje rodina ty hrůzy vyprávěla.
Láme vám to srdce, když si uvědomíte,
že ten pochod podnikli. A ještě v zimě.
A jak náročné muselo být urazit tisíce kilometrů
a nechat za sebou všechno, co jste nemohli unést.
Věděla jsem, že vyrazili z Georgie.
A nedokázala jsem si představit, jak mohli dojít až do Webers Falls.
Byla to strašná tragédie. Zpřetrhání tradic, ztráta půdy.
A údajně existují případy,
kdy byly kolem jezera spatřeny přízraky domorodých obyvatel.
Řekli byste, že s takovou pověstí se budou lidi držet od jezera dál.
Ale dneska je to naopak přitahuje.
V GEORGII PRÝ STRAŠÍ. CHCI TO VIDĚT. MÁM TO TAM 10 HODIN
Jela jsem k jezeru Lanier. Chtěla jsem to zažít na vlastní kůži.
PŘEŽILI JSME JEZERO LANIER
Jsem z newyorského Bronxu, domova hip-hopu.
Do Atlanty jsem se přestěhoval v roce 1994.
V roce 2015 jsem začal jezdit na lodi.
Lodě jsou super.
Už takhle má tenhle koníček spoustu překážek,
takže lidi by se neměli nechat odradit báchorkami, že v jezeře straší.
Když někde straší, jsou tam duchové.
A já tu žádný neviděl.
Musíme se na to dívat racionálně.
Nemůžete přijet k jezeru
a skočit na loď v domnění, že se ve zdraví vrátíte.
Zvlášť ne bez výcviku a praxe.
Když na jezeře někdo umře,
v devíti případech z deseti je to proto, že neměl záchrannou vestu.
Baví se, popíjejí.
Nenastudujou si příručku chování na lodi.
Chápete?
NIKDO Z UTONULÝCH NA JEZEŘE LANIER
NEMĚL ZÁCHRANNOU VESTU
Zachraňoval jsem lidi ze skútru.
Dospělý chlapy. Buď byli opilí nebo na to vůbec neměli.
Za to nemůžou duchové, ale lidská blbost.
Lidi to tu nesmí brát na lehkou váhu. Je to nebezpečné jezero.
Nebudeme dole víc než 20 minut.
Nastavím odpočet. Robert se stará o bezpečnost.
Jo.
- Tak jo, ponor. - Ponor.
Lidi mi často říkají, že na jezeře straší.
Dokonce i když jedu do jiného města.
„Děláte na jezeře Lanier. Páni. Tam straší.“
A můžu vás ujistit, že na jezeře nestraší ani není prokleté.
To ale bohužel nemění nic na tom, že se nám tu občas někdo utopí.
Občas dojde k nehodě.
Je to jedno z nejnebezpečnějších jezer v celé zemi.
Když se ponoříte ke dnu, kde není vůbec žádné světlo,
není tam skoro vidět. Působí to děsivě.
Narážíme tam na všelijaké podivné věci.
Může vás tam zaskočit spousta věcí.
Bacha, brácho.
Ta budova je tímhle směrem.
Jsem přímo nad ní.
Tohle je ten dům, kam se potápí. Má několik místností.
V jezeře Lanier je takových míst spousta.
Různé staré mosty a pozůstatky budov.
Na dně jezera najdete i vzrostlé stromy.
Stejné jako tyhle tady. Zdravé, vzrostlé stromy.
Narazíte na ně, když sestoupíte deset metrů pod hladinu.
Před pár lety bylo sucho.
Hladina klesla o 6,5 metru.
Odkryla věci, které do té doby nikdo neviděl.
Byly vidět plochodrážní tribuny. Jenže dráha byla prašná.
Takže z ní zbylo jen bahno.
Ten rok se přihodilo neuvěřitelné množství nehod na lodích.
Myslím, že jsme tehdy zaznamenali největší počet utonutí,
protože lidi do těch kamenů, stromů a dalších věcí naráželi.
A stálo je to život.
Mám pro tebe suvenýry.
- Co to je? Rukojeť trakaře? - Ne, futra dveří.
A tohle cihla z toho domu.
Bohužel nás volají také k ponorům pro utonulé.
To patří k našim méně veselým povinnostem.
Chceme, aby se rodiny mohly rozloučit.
Stává se to. Je to velmi smutné.
Ale kdyby se lidi líp připravovali,
nehod by určitě ubylo.
Často přemýšlím, co tam dole je.
Obvykle se snažím hledat vědecké a racionální vysvětlení,
ale tehdy mě vážně něco chytilo a stáhlo pod vodu.
A nemám pro to vysvětlení.
Je frustrující, když vám nikdo nevěří.
Občas tomu sama nevěřím, ale stalo se to.
Když jste v jezeře,
byť se záchrannou vestou, máte nepříjemný pocit.
Může být vysoký počet utonutí jen důsledkem lidských pochybení?
Nebo existuje nadpřirozenější vysvětlení?
Někteří místní hledají za tragickými úmrtími
další smutnou kapitolu dějin pohřbenou na dně jezera.
STOJÍ ZA KLETBOU TRAGICKÝ OSUD ZAPOMENUTÉHO MĚSTA?
Někdo by řekl, že jsme u jezera Lanier.
Někdo, že jsme v Gainesville.
Ale ve skutečnosti jsme v Oscarville.
Máme ho doslova pod nohama.
Když jsem byla malá, děti se strašily tím, co by mohlo být na dně jezera.
Aby si nahnaly strach.
„Když vlezete do jezera, je pod váma město.“
Což jsem napřed považovala za vtip, ale ukázalo se to být pravdou.
Byly tam kostely, školy, banky.
Ale historická hodnota toho města byla obrovská.
Oscarville bylo útočištěm Afroameričanů v okrese Forsyth.
Bydleli tam černoši i běloši.
Dokud se lidi chovali slušně a přátelsky k sousedům,
mohli vlastnit farmy a pracovat ve městech.
Všichni spolu vycházeli.
K Oscarville neexistuje moc dokumentů.
Snažíme se najít všechno, co jde.
A opíráme se o orální historii.
A pak to dáte dohromady a vyjde vám příběh,
který je třeba předávat dál.
Máma mi o Oscarville vyprávěla.
Můj dědeček Byrd tam farmařil.
Měli tam obchody, které od války vlastnili černoši.
Žilo se jim tam dobře.
Oscarville bylo město, kde Afroameričani měli, co potřebovali.
Mohli tam zakládat rodiny a vydělávat si na živobytí.
A navzájem si pomáhali.
Třeba když jste měli špatnou úrodu,
sousedi se s vámi podělili o svou.
Tak tam spolu do toho incidentu vycházeli.
V roce 1912 se vše změnilo.
1830 STEZKA SLZ
INCIDENT V OSCARVILLE
Jedna žena řekla, že se vzbudila a nad ní stál černoch.
To bílou komunitu znepokojilo.
O pár dní později byla nalezena zbitá a znásilněná mladá žena.
NAPADENÍ BĚLOŠKY
Jmenovala se Mae Crow.
Bylo jí asi 19 let.
A z nějakého důvodu,
nejspíš to tenkrát bývalo zvykem,
když se něco takového stalo,
prvními podezřelými byli Afroameričani.
Neexistovaly důkazy. Nikdy se neprobrala.
Ale na koho ukázat?
A tak obvinili tři mladé Afroameričany.
Jednoho zlynčovali ještě před takzvaným „soudním procesem“.
Když se drby o černoších znásilňujících bílé ženy rozkřikly,
běloši se rozhodli, že okres pročistí.
A tak řekli černochům, ať si sbalí kufry a vypadnou.
Jednoho muže ve městě pověsili
a pak do něj celý den stříleli.
Pradědeček Byrd to všechno viděl.
Lidi viděli, co jim hrozí, když neodejdou.
Snadno jste mohli skončit stejně.
Lidi museli pryč. Nestihli si ani pořádně sbalit.
Doslova uprostřed noci se museli sebrat a opustit Forsyth County.
Jezero tehdy neexistovalo, jen řeka Chattahoochee.
Některé z nich odvezli ke břehu
a řekli: „Plavte jako o život.“
„Když přeplavete Chattahoochee, jste volní,
ale tady nezůstanete.“
Byl tam most, ale nepustili je na něj.
„Plav, nebo se utop.“ To jim dovolili.
Někteří šli na sever, jiní na jih.
Ale Byrd, můj dědeček, došel do Gainesville.
A někteří to nepřežili.
Nevím, kolik Afroameričanů tam tehdy vůbec bylo.
Ale slyšela jsem spoustu srdcervoucích příběhů.
Všichni místní
ví o nějaké rodině, která musela v noci odejít,
která v řece Chattahoochee
ztratila děti, bratry a sestry.
Je mi z toho smutno,
protože první žena Byrda Olivera a jeho dvě děti
při útěku z Oscarville zemřely.
Nemohl se pro ně vrátit. Musel jít dál.
Babička mi vyprávěla,
že občas chodíval sám vysedávat do lesa.
Je možné, že tam chodil přemýšlet
o ztracených blízkých a o tom, čím si prošel.
A určitě se mu honilo hlavou: „Měl jsem dům. Měl jsem všechno.
A teď musím začít znovu.“
Ale pokud vím,
nerozčiloval se.
Nejspíš si řekl:
„Když tu budu sedět naštvanej dneska,
budu tu stejně tak sedět i zítra. Musím živit rodinu.“
A tak se snažím dívat na věci z té lepší stránky.
Bylo to odporný a hnusný, ale podívejte, co z toho vzešlo.
Chápete?
Všichni to byli moje rodina.
Každý vnímá jezero Lanier jinak.
Ale když vás k němu něco skutečně pojí,
asi ho vnímáte jinak než ostatní.
Jednou jsem si u jezera pronajala dům přes Airbnb.
Stál přímo u vody.
A když jsem šla k břehu, měla jsem takový zvláštní pocit.
Jako byste věděli, že se tam něco stalo, a cítili to uvnitř ve své duši.
Občas tu vyšplhám na kopec a když tam sedím,
cítím jisté věci.
Takže nemůžu vyvrátit,
že jezero obývají duchové.
Ale dokázat to taky nemůžu.
Když hledáte místa, kde straší,
vždy na vás vyskočí jezero Lanier.
A když si vygooglíte jezero Lanier, najdete taky Oscarville.
Ta dvě místa spolu souvisí.
Nemyslím, že by se to v dohledné době mělo změnit.
Díky sociálním sítím
se o téhle historii začíná víc mluvit.
Dokonce se o tom zmínili i v televizním seriálu Atlanta.
Jako by mě někdo stahoval dolů.
Nejspíš taky jo.
Kdo?
Je pod náma celý město.
Takhle to lidi berou.
Jako předky nebo duchy, co se vás snaží stáhnout pod hladinu.
Bylo to trochu úsměvný.
Ale každý by si měl načíst fakta, aby si udělal nezkreslený obrázek.
Historie jezera Lanier bude vždy zahalena tragédiemi.
Zda je kvůli nim oblast prokletá,
zůstane navždy záhadou.
Neznat místní historii, považovala bych ho za obyčejné jezero,
o kterém se jen povídají strašidelné historky.
Ale po svém zážitku bych řekla,
že jestli někde na světě straší, je to na jezeře Lanier.
Když mi někdo vykládá, že tu viděl ducha, jen nevěřícně zírám.
Jsem ochotný uvěřit, že někdo za bouřky zahlédne
poletovat nad jezerem odpadky a tak podobně.
Ale co se týče báchorek o stahování pod hladinu,
těm rozhodně nevěřím.
To je naprostý nesmysl.
Osobně věřím, že právě temná historie jezera
do velké míry ovlivňuje, jak ho lidé vnímají
a že si do okolí dosazují paranormální jevy.
Tato atmosféra jde podobným názorům na ruku.
Já rozhodně žádným báchorkám o strašení a duchu ženy nevěřím.
Pro mě je to obyčejné jezero.
Je to historické místo a archeologické naleziště.
Když jedete přes jezero, přes Oscarville,
a neuvědomíte si, co tu bylo dřív...
překvapí vás to.
Jestli věřím, že tam straší? Ne.
Ale bylo mi řečeno, že předkové mají dlouhou paměť.
A občas se něco stane.
Některá utonutí na jezeře byla nešťastná náhoda.
Ale odehrálo se toho tolik, že lidi začínají říkat:
„Není divu, že tam straší. Víme, co se stalo v Oscarville.
Asi jim to chtějí oplatit.“
Možná na tom bude trochu pravdy.
Překlad titulků: Michael Novotný