Am coborât din pat într-o dimineață și nu puteam sta pe piciorul drept,
genunchiul mă durea.
Se întâmpla în octombrie 2012.
I-am zis soției: „Du-mă la spital, să îmi examineze piciorul.”
Radiologul a întrebat: „Ați avut vreun accident?”
Zic: „Nu, nu m-am mai rănit la acel genunchi.”
Iar el spune: „Aveți un obiect înăuntru.”
A așezat radiografia pe negatoscop și mi-a arătat.
Aveam o piesă pătrată în genunchi,
cam cât o unghie, cu două fire atașate.
RADIOGRAFIE
Îi spun: „Asta e în piciorul meu?”
Iar el zice: „Da.”
„Dar nu aveți o cicatrice.”
Simpla vedere a radiografiei
și realizarea că am ceva inexplicabil sub piele
mi-au intensificat îngrijorarea.
Apoi, am început să am coșmaruri cu ceva
ce mi s-a întâmplat acum decenii,
reluarea unei întâmplări adevărate.
Pe când eram în Forțele Aeriene, am campat cu un amic.
Și mă simțeam bine.
Până am văzut lumini licărind la intervale ciudate,
iar un OZN cât un Walmart a apărut deasupra noastră.
Din centrul acestei chestii,
a ieșit o lumină albă lăptoasă, care m-a tras înăuntrul navei.
Și am țipat cât de tare am putut,
apoi mi-am pierdut cunoștința.
M-au trezit lumini intermitente galbene, portocalii, albe, care băteau în cort.
Mi-am zis: „Ce e asta?”
CAZURILE CIUDATE NASC ÎNTREBĂRI
FENOMENE NEEXPLICATE
- Doamne! - Ce-i aia?
De-a lungul timpului, multe videoclipuri cu lumini ciudate sau obiecte pe cer
au tot fost distribuite pe rețelele de socializare.
Dar, în aprilie 2023, oficialii de la Pentagon au surprins publicul
când au anunțat că urmăresc peste 650 de sesizări
legate de lumini și obiecte zburătoare neidentificate,
o creștere imensă față de ultimii ani.
Multe dintre aceste sesizări investigate oficial
au fost făcute de către cadre militare.
NU INTRAȚI!
Deși aparițiile par inexplicabile,
unii susțin că de decenii, guvernul știe mai multe despre aceste evenimente.
REGISTRUL POSIBILITĂȚILOR
ȚINE GUVERNUL SECRETE DESPRE OZN-URI?
În al Doilea Război Mondial, piloții au început să vadă „Foo Fighters”
deasupra Pacificului și în spațiul european.
„Foo Fighter” era denumirea dată unei formațiuni de lumini portocalii,
care se mișca foarte repede.
Numărul aparițiilor a crescut în și în jurul Los Alamos, New Mexico.
Savanți, personal de securitate, civili, piloți militari...
Tot felul de oameni vedeau aceste obiecte zburătoare neidentificate.
Din acel punct, Forțele Aeriene au început să le cerceteze.
Așa a apărut proiectul Cartea Albastră.
Proiectul avea două scopuri majore.
Să analizeze datele despre OZN-uri și să stabilească dacă aceste obiecte
amenință siguranța națională.
Cu atâtea sesizări publice și civile,
a avut loc o activitate intensă.
Am venit să dezbatem așa-zisele farfurii zburătoare.
Interesul Forțelor Aeriene pe acest plan a fost să identifice în aer
orice ar putea reprezenta o amenințare sau o primejdie la adresa SUA.
Au acumulat peste 12.000 de apariții
și n-au putut explica peste 700 dintre ele.
Devenise aproape un haos național.
Se scriau articole cu litere mari, despre OZN-uri zărite deasupra capitalei.
Sute de sesizări despre obiecte ciudate văzute pe cer
au fost trimise Forțelor Aeriene.
Până la urmă, nu au reușit să găsească o rezolvare
și au căutat să se debaraseze.
Forțele Aeriene au solicitat o cercetare,
iar ea a oferit concluzia pe care și-o doreau.
Nimic de interes pentru știință sau siguranța națională,
cu toate că datele contraziceau concluzia aceasta.
Și au abandonat totul.
Forțele Aeriene au mai fost acuzate
că ascund informații despre OZN-uri.
Ce aveți de spus despre asta?
Aceste acuzații sunt absolut neadevărate.
Până în prezent, oamenii au raportat o mulțime de experiențe și interacțiuni.
Unele persoane au raportat răni și boli
cauzate de proximitate,
ceea ce dovedește că au fost afectate într-un mod foarte real,
ca rezultat al unei experiențe sau întâlniri avute.
În 1977, eram subofițer. Gradul de sergent-major.
Eram detașat la Baza Aeriană Whiteman, în vestul Missouri.
Fusesem instruit ca tehnician medical de urgență și lucram cu Toby, amicul meu.
Ne relaxam împreună în weekenduri.
Iar el a zis: „Am o idee. Hai cu cortul!”
PARCUL DEVIL’S DEN ARKANSAS - 11 IUNIE, 1977
Pe 11 iunie, 1977, am părăsit baza și am pornit spre sud.
Toby a zis: „E pe undeva un teren mai înalt.”
Nu mai mersesem acolo și era minunat.
L-am găsit numaidecât.
Ne-am instalat cortul și discutam una-alta, dar apoi...
S-a făcut liniște, dar liniște deplină.
Iar Toby avea capul întors spre stânga, adică spre vest.
Și îmi zice: „Terry, erau luminile alea acolo?”
Eu zic: „Care lumini?”
Suntem în pustietate, de unde lumini?
M-am dat un pic înapoi.
Și la orizont se vedea un triunghi de stele foarte luminoase.
Aveau aceeași luminozitate.
Cele trei stele se roteau în sens orar, la 120 de grade.
Cred că ce urmăream era o navă de formă triunghiulară
și era clar că vine în direcția noastră.
Obiectul acesta s-a dat complet peste cap de două ori.
La exterior, era cam de mărimea unui Walmart,
înalt de câteva etaje și avea și ferestre.
Și era o lumină care se revărsa din ele.
Din centrul acestui obiect,
a ieșit o lumină de diametrul unei mingi de softball.
Era de un alb lăptos
și a coborât în mijlocul focului nostru.
Nu știu cum, dar eu și Toby am ajuns la interiorul obiectului triunghiular.
Am deschis ochii și mi-am zis:
„Oare visez? Ce-i asta? Ce e cu locul ăsta?”
Dar părea prea real ca să fie vis.
N-a fost un vis. Știu că n-a fost.
L-am auzit pe Toby țipând, i-am recunoscut vocea.
Dar nu mă puteam mișca.
Nu puteam întoarce capul. Nici ridica un deget.
Îmi puteam mișca doar ochii.
Am văzut înșiruite șase-șapte creaturi.
Purtau costume de zbor cafenii, cu un petic portocaliu pe umăr.
Tipul din față lucra pe un panou.
M-au dus pe un coridor lung, într-o cameră albă, cu tavanul cupolă.
Iar acolo era o masă radiologică obișnuită.
Erau două creaturi în cameră, înalte de vreo doi metri.
Aveau un aer oarecum medical.
Nu m-am gândit că mă vor ucide. Doar că m-ar putea răni.
Și au făcut-o, iar apoi am leșinat,
am adormit adânc.
M-au trezit luminile intermitente albe și portocalii,
care băteau prin pânza cortului.
Mă trezisem și nu gândeam tocmai limpede.
M-am întors spre Toby și am zis: „Ce e afară?”
Nu mi-a răspuns coerent și m-am speriat cumplit.
Mai erau 45 de minute până în zori
și am urmărit obiectul decolând.
Rămăseserăm amândoi în cort, încă speriați de moarte.
Toby a zis: „Trebuie să plecăm! Să fugim la mașină!”
În drumul dinspre Devil’s Den,
amândoi am avut dureri și am fost extrem de deshidratați.
Se petrecea în zori,
iar lumina răsăritului de soare îmi omora ochii.
Aveam o fotofobie teribilă.
Când am ajuns acasă, n-am știut ce să-i zic soției.
Nici nu știam ce se petrecuse.
Soțiile ne-au dus la spitalul Bazei Aeriene Whiteman,
deoarece a mea a zis: „Ce-ai pățit?”
Iar eu: „Nu știu. M-am trezit așa.”
N-am știut să zic nici doctorilor ce-am pățit când au întrebat.
Îmi era greu să înțeleg pe atunci.
Aveam fotokeratită. Leziuni pe cornee, cauzate de razele ultraviolete.
Astfel de răni ar căpăta un sudor
dacă n-ar purta masca de sudură.
A fost foarte dureros.
M-au tratat. Am petrecut câteva nopți în spital.
Medicii m-au protejat de lumină, mi-au uns ochii cu un unguent
și mi-au făcut injecții pentru durere și pentru somn.
În cea de-a treia noapte,
m-a vizitat în salon un agent de la Direcția Operațiuni Speciale.
S-a apropiat de pat, și-a sprijinit mâna de ușă,
s-a apropiat de fața mea
și a zis:
„Fiule, știm amândoi că voi, tontălăilor,
ați descoperit ceva acolo și cred că știi la ce mă refer.”
N-am știut ce să zic.
N-aveam idee ce se petrecuse, dar știa că văzusem o navă spațială.
După externarea din spital,
Terry a primit ordin de la ofițerul comandant
să nu discute cu nimeni despre ce a pățit în Devil’s Den
și să întrerupă legătura cu Toby.
L-au detașat pe Toby în Japonia și l-au detașat cu viteza luminii.
A dispărut în câteva săptămâni.
M-am gândit că, dacă îmi luam rămas-bun de la el,
poate puteam lăsa povestea în urmă.
Am hotărât să trec pe la Toby și să îmi iau rămas-bun.
A ieșit din dormitor,
cu părul tot răvășit și cu un tricou murdar pe el.
M-a privit cu ochii injectați și i se simțea alcool în respirație.
A zis: „S-a întâmplat, nu, Terry?”
I-am zis: „Da, frate, s-a întâmplat. Nu ai înnebunit.”
Și a spus: „Dar de ce nouă?”
Iar eu: „N-am nici cea mai vagă idee.”
Atunci l-am văzut ultima oară pe Toby.
Ani mai târziu, am aflat că Toby murise.
Terry nu este singurul militar
care a ascuns efectele unei întâlniri stranii.
Cred că majoritatea celor care raportează așa ceva
suferă de paralizie în somn sau ceva similar.
Însă în unele cazuri, au existat dovezi care au bulversat.
Într-un caz extraordinar, un tip pe nume John Burroughs,
ofițer de securitate al Forțelor Aeriene în Anglia,
s-a apropiat mult de un obiect zburător neidentificat bizar,
care fusese găsit în pădurea învecinată bazei sale.
PĂDUREA RENDLESHAM
Eram detașat la baza RAF-Bentwaters-Woodbridge.
REGATUL UNIT - 26 DEC., 1980
Episodul din pădurea Rendlesham a avut loc dincolo de poarta estică a RAF-Woodbridge,
pe 26 decembrie, 1980, la ora 03:00.
Era trei dimineața și patrulam cu supervizorul meu,
iar acesta a văzut niște lumini ciudate pe cer, care coborau în pădure.
S-a decis în acel moment ca o echipă să meargă și să verifice
dacă s-a prăbușit ceva în pădure.
Am părăsit astfel baza,
am pornit spre pădure pe un drum forestier
și am mers până ne-a oprit un gard.
Totul era straniu.
Pădurea părea luminată de o lumină albă.
Iar în lumina albă, parcă se vedea o minge roșie și ovală,
cu luminițe albastre și una albă sub ea.
Orice-ar fi fost, s-a ridicat ulterior printre copaci
și a țâșnit spre coastă.
Superiorii nu știau ce se petrecuse.
Ne-au zis să aruncăm o privire acolo pe timp de zi și am făcut-o.
Am găsit crestături în pământ
și câteva coroane de copaci vătămate.
Nu m-a măcinat întâlnirea asta din pădure.
Mi-am zis:
„Ceva s-a petrecut, nu pot explica, așa că trec mai departe.”
Viața a revenit la normal.
Am făcut cei doi ani și am părăsit baza Woodbridge.
Forțele Aeriene i-au secretizat dosarul.
Avem un sistem misterios de secretizare
și unele servicii și organizații pot secretiza informații
la un nivel atât de înalt,
încât nu are acces nici președintele Comitetului pentru Informații.
Avem un palat al secretelor mascat și ascuns,
greu de negociat și care împiedică fluxul informațiilor.
Pot secretiza lucruri după orice incident dintr-o operațiune militară.
Pot refuza accesul oricui.
De aceea nu voi pricepe cum mi-a fost divulgat numele.
Dar numele câtorva implicați au fost date în vileag.
Și atunci, mai multe persoane au început să ne urmărească,
inclusiv cei de la CNN.
CNN se ocupa de o investigație.
La patru ani după incidentul de la RAF-Bentwaters-Woodbridge,
CNN a difuzat investigația lor specială.
Iată Aerodromul Woodbridge,
o bază aeriană americană din estul Angliei.
Woodbridge e locul unde se susține că s-a petrecut
ceva parcă scos din science-fiction.
Pot să vă spun doar că incidentul a devenit public
în urma unei note adresate Ministerului Apărării.
S-a aflat, iar Forțele Aeriene și Ministerul Apărării
n-au mai putut nega incidentul.
Asta era marea poveste, extratereștrii apăruseră la baza Bentwaters.
Am fost abordat de CNN, dar am refuzat să dau un interviu,
fiindcă trebuise să semnez o clauză de confidențialitate
înainte de a părăsi baza RAF-Bentwaters.
Pe când alții și-au expus la CNN mărturiile șocante,
sub condiția anonimatului.
Cred că am văzut un OZN,
un soi de navă spațială, dar venită de pe altă planetă.
În armată, orice s-ar petrece, dacă presa e implicată,
trebuie să raportezi ierarhiei militare
și aceștia vor stabili ce poți spune sau nu
și cum se procedează.
Știau că investigația va fi făcută publică.
Nu știu cât de departe credeau Forțele Aeriene că se va merge.
Dar a atras în mod cert mai multă atenție decât și-ar fi dorit.
Guvernul folosește mass-media zilnic pentru a transmite informații publicului.
Dar anumite informații sunt ascunse voit
prin clauze de confidențialitate și secretizarea datelor sensibile.
Cu acces doar parțial la informații, este imposibil să obții
o imagine completă a ce se petrece de fapt.
GUVERNUL REDUCE LA TĂCERE INFORMATORII PRIN INTIMIDARE?
Cei din guvern vorbesc cu greu despre asta.
S-au semnat în unele cazuri clauze de confidențialitate,
iar personalul a refuzat să ofere informații
până și personalului militar autorizat.
Pot fi oamenii reținuți un pic în ce privește divulgarea? Sigur.
Dar realitatea e că trebuie urmată ordinea legii militare
ca să nu ai probleme, indiferent de incident.
Vreme de decenii, militari precum John sau Terry
au fost forțați să tăinuiască întâlnirile lor stranii.
Înainte să văd radiografiile,
asta în 2012, trecuseră 40 de ani de la incident
și simțeam că în sfârșit acceptasem situația
și știam că nu voi spune nimănui.
Dar, când am văzut obiectul în radiografii,
mi s-a confirmat că am fost atins de acele creaturi
și am decis să scriu cartea intitulată Incident în Devil’s Den.
Am decis să vorbesc public despre asta.
Mi-am zis că, dacă vor vorbi destui,
asta va influența guvernul să... dezvăluie adevărul.
Când am început să scriu, în 2017,
am vrut să obțin o copie a dosarului meu medical din 1977.
Am făcut o cerere scrisă și...
Am fost acolo șase ani,
iar teancul primit era cam atât de gros.
Dosarul trebuia să fie mai mare.
Pot spune că lipseau o mulțime de informații.
Când am realizat că nu mă pot descurca de unul singur,
am căutat despre implanturi extraterestre și am dat de Derrel Sims.
Sunt detectiv privat în statul Texas.
Am fost ofițer de poliție militară și am fost în CIA.
Acum, caut dovezi ale contactului fizic și medical cu extratereștrii
și am făcut niște cercetări despre implanturi.
Știm prea puține despre asta.
Implanturile sunt obiecte străine, găsite ocazional sub pielea celor răpiți.
Chiar dacă încă rămân un mister,
unii experți în implanturi cred că sunt folosite pentru a studia corpul uman.
Cred că unele implanturi sunt menite să monitorizeze funcțiile corpului,
dar oamenii rari care le au nu știu acest lucru. Le găsesc accidental.
Cine mi-a pus acel obiect în picior?
Încă sunt indecis dacă au fost extratereștrii
sau guvernul nostru. Cred că ar fi putut fi oricare.
M-am gândit că e un dispozitiv de urmărire.
Toată situația e tare neplăcută.
L-am cunoscut pe Terry Lovelace și am avut o discuție interesantă.
L-am invitat în Houston, Texas. Suntem prieteni de atunci.
Salut, Terry!
- Ce mai faci? - Îmbrățișează-mă!
- Așa! A trecut ceva timp. - Da! Prea mult.
Ți-am adus niște filme, nu cred că le-ai mai văzut.
Sunt radiografii ale piciorului meu, din noiembrie 2017.
Radiografiile care arată implantul.
Problema e că, dacă era tehnologie umană,
ar fi fost ușor de recunoscut. Se vedea.
Întrebarea mea e: dacă am avut asta în corp,
cum a ajuns acolo fără să am vreo cicatrice?
Mă uluiește.
Am contactat un chirurg, i-am trimis copii ale radiografiilor.
Am vorbit la telefon și i-am zis: „Vreau să îl scot.”
Plănuiam să merg în decembrie, dar, în noiembrie, implantul dispare.
Pe 16 noiembrie, cred, dimineața.
Îți spun ce îmi amintesc.
Dar m-am trezit și mă dureau cumplit coapsele.
Și aveam urme de puncție pe ambele coapse.
Am simțit că veniseră să-și ia marfa.
E tulburător să știi că ai ceva sub piele,
care dispare subit ulterior.
Ce probleme ai avut când ai făcut radiografiile?
Nu voiam să revin la spitalul veteranilor.
Nu voiam.
De acord cu tine.
Am decis să fac radiografia la un chiroterapeut,
căci n-am încredere în Administrația Veteranilor.
Guvernul ascunde dosarele medicale de cadrele militare.
Terry e dovada vie.
Nu îi cunosc personal pe ceilalți, dar știu că e un haos
să îți găsești dosarul medical și să te ajute Administrația.
Prima problemă a apărut când m-am îmbolnăvit.
Eram sănătos la înrolare.
Nu puteai fi admis în Forțele Aeriene cu suflu cardiac. Asta te descalifica.
În ’88, la încheierea serviciului activ,
a reieșit la examinare că aveam leziuni cardiace.
Ulterior, am avut probleme cu ochii, îmi jucau feste.
Doctorul s-a uitat la ei și a zis: „Ați fost expus la radiații?”
L-am privit și am zis: „Nu, din câte știu.”
Zice: „Aveți leziuni oculare de la radiații.”
După incident, mi s-a întâmplat să mă simt rău,
dar nu într-atât încât să corelez asta cu incidentul.
Dar, după cercetările făcute,
m-am lămurit că apariția din Rendlesham mi-a cauzat rănile.
Când John Burroughs își cere dosarul medical
prin Legea Libertății Informației, el este refuzat.
Și nici nu își poate primi beneficiile de veteran datorate.
Cu dosarul făcut secret,
nu-mi puteau recunoaște alte acte care mă îndreptățeau.
Forțele Aeriene au decis să nu admită că am fost în armată între ’79 și ’82.
Sunt Cheryl Bennett
și am fost asistent de personal pentru senatorul John McCain.
Mă ocupam de alegătorii care aveau probleme cu Administrația Veteranilor.
În august 2013, l-am cunoscut pe John Burroughs din Forțele Aeriene SUA.
Voia să-l ajutăm cu certificatul DD-214 și cu dosarul medical.
Toți primesc un DD-214 când termină.
Certificatul DD-214 este emis tuturor cadrelor militare
care au fost lăsate la vatră după serviciul activ.
El servește ca dovadă pentru obținerea beneficiilor.
John n-a primit așa ceva.
Și când a hotărât că are nevoie de examinare medicală,
atunci a început problema.
„Nu, n-ați fost în armată.”
A ajuns să se întrebe: „Sunt nebun? O iau eu razna?”
„S-a întâmplat cu adevărat ori nu?”
A intervenit și Departamentul de Justiție.
Cheryl a zis că venise cineva autorizat superior să mă evalueze,
dar n-a primit acces la dosarele mele.
Și ideea e că n-au putut confirma decât că am fost acolo
când am zis eu. Celelalte lucruri erau secretizate.
Dacă ți-au făcut dosarele secrete,
ai cam dat de probleme, pentru că nu ți le vor oferi nicicum.
Am primit și o scrisoare de la un locotenent
din Departamentul de Justiție, zicând: „Nu-mi pasă.”
„Degeaba îl pomenești pe John McCain.”
„Nu te va duce nicăieri.”
M-a scos din sărite.
Congresul, CIA, FBI,
Departamentul de Justiție, Departamentul Apărării,
toate legăturile sus-puse cu care lucram
îi ascundeau toate înregistrările.
Dar, pentru unii militari sau oficiali,
marea problemă nu este manipularea guvernului.
Aceștia cred că problema e lipsa de informații.
NU ȘTIE NICI GUVERNUL MAI MULTE?
Am studiat ingineria mecanică și aerospațială.
După înrolarea în Marină, am pilotat câțiva ani
avioane F-18 Super Hornet pe coasta din Virginia Beach.
În 2014, eram în aer, survolam zona,
când apar niște obiecte pe radar.
Aveam senzorii activați,
iar aceștia sunt instalați în căștile noastre.
Când privim din cabină cerul, pare o realitate augmentată.
Trebuiau să fie numai avioane F-18 acolo. Imediat observam ceva nepotrivit.
Putea fi însă trafic aerian comercial.
Dar acele obiecte erau unice, neavând comportament de navă.
Erau fie imobile, fie la viteze foarte mari sau mici,
și au stat acolo toată ziua, deci cine erau?
BULETIN SECRETIZARE
Mai recent, termenul de OZN, „obiect zburător neidentificat”,
a fost înlocuit cu FAN, „fenomen aerospațial neidentificat”.
Cultura ne-a întipărit în minte de mult timp ideea de OZN-uri.
De îndată ce spui OZN, oamenii zic: „Extratereștri de pe alte planete.”
Termenul avea deja multe asocieri și trebuia să ne îndepărtăm de el,
să găsim ceva mai neutru, mai obiectiv.
Prin ideea de FAN, admitem că s-ar putea să nu fie obiecte.
Ar putea fi plasmă. Un fenomen atmosferic.
În timp, tot urmărind obiectele, am tras concluzia firească
cum că ar fi un program ultrasecret, necunoscut nouă.
Să fie un inamic străin? Rusia sau China?
Au reușit să creeze o breșă,
care le permite să opereze fără consecințe în zone militare aeriene restricționate?
Dacă păreau nave din Rusia sau China,
s-ar fi făcut mai multe.
Venea Garda Națională Aeriană. Era ceva grav.
Iar Ryan avea să fie martor curând
la cel mai dezbătut FAN din istoria recentă.
În ianuarie 2015, eram cu escadrila în Jacksonville, Florida,
când am filmat gimbalul.
Ce avem aici...
Aeronava care filmează e la 7.600 m deasupra oceanului.
Iar obiectul e la aceeași altitudine.
Ca imagine, se vede destul de bine.
Și apoi, vedem rotirea obiectului.
Se rotește ca un gimbal.
Gimbalul e un mecanism care permite unui dispozitiv să se rotească pe o axă.
În 2017, am citit în New York Times articolul despre filmarea cu gimbalul.
Am zis: „Am fost acolo când l-au surprins.”
Am recunoscut voci. Erau amicii mei.
- Dar dacă e... - Ia uite-l!
Se rotește!
Pe rețelele de socializare,
filmarea cu gimbalul a reinițiat dezbaterile despre FAN-uri.
După ce am părăsit oficial Pentagonul,
am realizat că aveam încălcări ale spațiului aerian militar
în mod constant,
asta de câțiva ani deja, și nimeni nu făcea nimic în privința asta.
Frate, uite cum zboară!
Obiectele văzute nu păreau și nu se comportau
ca națiuni dușmane sau inamici,
și așa au ajuns ignorate, când altfel nu s-ar fi petrecut asta.
Există o politică neoficială de „Nu întreba, nu spune”
când vine vorba de FAN-uri sau e doar lipsa unui protocol?
Existau tot felul de organizații în comunitatea securității naționale
care abordau părți ale problemei,
dar niciuna nu avea unde să raporteze.
Și în acel punct, am ajuns într-un final să mă implic
în mod foarte public.
Comisia pentru Buget încă trăia cu convingerea
că este vorba despre ciudățenii, OZN-uri.
Nu erau interesați să finanțeze acest sector
și nu aveau informații încă.
Sugestia mea a fost să solicităm un raport public
de la serviciile de informații pe tema asta.
Raportul a apărut în iunie 2021.
Raportul preliminar spune că descrierile FAN-urilor
se împart în cinci mari categorii.
Perturbări aeriene, fenomene naturale atmosferice, sisteme inamice străine,
programe de dezvoltare secretizate și altele, incidente fără explicație.
A fost unic când raportul preliminar a ajuns în Congres,
căci era prima dată când recunoșteam public
ca armată că există incertitudini.
Persoane precum Ryan Graves, care e și inginer aerospațial pe lângă pilot...
Când o asemenea persoană
îți spune că a văzut așa ceva pe cer
și că le-a văzut în mod regulat, poți începe să crezi.
AUDIERE FAN
Fenomenele aerospațiale neidentificate sunt o potențială amenințare națională.
De mult timp, stigmatul asociat cu FAN-urile
a stat în calea unei analize corespunzătoare.
Piloții fie au ezitat, fie s-a râs când au raportat.
Ce au făcut a fost să confirme
declarațiile operatorilor de la nivelul de jos.
Și asta arată câtă stigmatizare a trebuit învinsă.
A fost o caznă imensă să transmitem informația
de la operatori, la decidenți.
Iar aceste sesizări fac parte din proces.
De aceea există un Birou de Rezolvare a Anomaliilor
în Departamentul Apărării acum.
Biroul se ocupă de primirea informațiilor de la toate organizațiile guvernamentale,
analiza lor, evaluarea arhivelor încă din al Doilea Război Mondial,
crearea unui proces de informare,
unde pot participa toți, indiferent de clauzele semnate,
și pot vorbi deschis despre ce au văzut sau au aflat.
N-am câștigat Războiul Rece protejând mai bine secretele.
L-am câștigat deoarece am fost mai buni la transmiterea informației.
Dar cred că au încercat să evite
orice ar fi stârnit presa
și orice putea fi interpretat ca dovadă
a existenței vreunei nave posibil extraterestre.
Dar orice efort de a masca aparițiile ciudate din spațiul aerian SUA
a devenit zadarnic în februarie 2023.
În februarie 2023, SUA au doborât un număr de obiecte,
patru la număr, deasupra zonei continentale.
Toate agențiile principale de știri din SUA au mediatizat subiectul.
Înainte de a intra în direct, Pentagonul ne-a informat că urmăresc
un posibil balon-spion chinez plutind peste nordul SUA.
Pentru a treia zi la rând și a patra oară în doar nouă zile,
SUA au doborât un obiect zburător neidentificat.
Zburau peste Alaska, teritoriul Yukon din Canada și lacul Huron.
După ce alt balon-spion chinez a fost doborât acum o săptămână,
deasupra coastei Carolinei de Sud.
SUA încă nu au putut numi
cele trei obiecte doborâte în ultimele trei zile
altfel decât „obiecte”.
E lipsit de precedent din multe motive.
Ni s-a spus clar
că avem în vecinătate un balon-spion chinez.
Și imediat după,
următoarele trei obiecte doborâte au rămas neidentificate și neimputate.
Având în vedere întrebările fără răspuns din acest context,
dar și experiențele militarilor precum Terry, John și Ryan,
oare chiar avem capacitatea de a cunoaște ce se petrece în văzduh?
VOM AFLA VREODATĂ ADEVĂRUL?
Nu avem destule informații și, în cele din urmă,
putem descoperi totul doar oferind energie și atenție.
Congresul admite că subiectul FAN-urilor este multilateral
și că necesită o abordare bazată pe date.
Astăzi, nu dezbatem doar existența FAN-urilor,
discutăm și principiile care ne definesc republica,
adică obligația la transparență și răspundere.
Se observă cum discuția se mută în sectorul public.
Și cred că va fi cheia către o conversație viitoare mai deschisă.
Publicul american are dreptul să afle despre tehnologii de origine necunoscută,
inteligență non-umană și fenomene inexplicabile.
Numărul de sesizări, informatori și povești cu fenomene neidentificate
ar trebui să intrige.
Dacă am doborât un obiect,
cum s-a zis, avem trupurile piloților acestei nave?
Așa cum am spus public în interviul NewsNation,
am recuperat unele rămășițe biologice.
Erau rămășițe umane sau non-umane?
Non-umane.
Mulți consideră asta confirmarea vieții extraterestre.
Veștile se răspândesc ușor pe internet,
unde mulți își arată șocul și îndoielile.
Ați urmărit nebunia de audiere OZN și FAN de azi-dimineață? Vai de...
Un mare pas pentru comunitatea noastră OZN.
Guvernul scoate extratereștrii și: „Surpriză!”
Aș vrea să fiu prima care cere extratereștrilor să mă răpească.
Zboară obiecte pe aici și ei nu au idee ce se petrece.
Nu ne permitem să nu știm ce ne survolează țara.
E mult mai bine acum,
dar încă mai e loc de mult progres.
Ce știi acum și nu știai?
Nimic. Ce vei ști luna viitoare?
Nimic. Ce vei ști după alte șase luni? Nimic.
Se mai divulgă câte o informație uneori.
Dacă îți e de ajuns, aia primești.
Lansează o anchetă Congresul și ghici ce primești?
Altă mușamalizare.
Au admis că sunt lucruri care nu pot fi explicate total
și că le investighează, dar nu vor dezvălui niciodată ce află.
Am fost rănit în misiune în pădurea Rendlesham
și, într-un final, forțele competente au aprobat
că am fost rănit în acel incident.
Dar nu ne-au comunicat public sau privat mie, lui Cheryl, altcuiva,
ce anume am pățit, ce m-a rănit.
Mi s-a scris că nu-și va primi dosarul medical niciodată.
Și John a primit asta. „Vei primi beneficii, ce ai nevoie,
dar nu îți vei primi dosarul medical.”
Cine face asta? De ce?
De ce fac asta? Nu ne răspund.
Pentru mine, încă e un fenomen necunoscut.
Cred că deținem tehnologie extraterestră.
Avem ceva ascuns bine, ținut sub cheie.
Singurul motiv pentru care cred că nu ne-ar putea spune
este că ține de apărarea națională.
Și poate așa e. Nu știu. Dar aș vrea să știu.
Poate că nu vom afla
ce este responsabil pentru obiectele și luminile inexplicabile de pe cer,
dar un lucru este cert.
Dacă vor fi dezvăluite răspunsuri,
acestea ar putea schimba radical cursul istoriei.
Încă avem multe întrebări nerezolvate pe acest subiect.
Oare descoperim dovezi ale unei civilizații îndepărtate?
N-ar trebui să fim surprinși dacă se va dovedi că e așa.
Este o chestiune cu posibile implicații extrem de profunde
și care poate tulbura multe persoane,
dar trebuie să rămânem fideli datelor, oriunde ne-ar conduce.
Asta trebuie să facem.
Subtitrarea: Maria Andreea Crintea