Da jeg sto opp en morgen, klarte jeg ikke å løfte høyre bein,
og kneet mitt verket.
Dette var i oktober 2012.
Jeg sa til kona: "Du må kjøre meg til sykehuset så beinet kan sjekkes."
Røntgenlegen spurte: "Har du vært i en ulykke?"
Jeg svarte: "Nei, jeg har aldri skadet kneet."
Og han sa: "Vel, det er en artefakt her."
Han satte røntgenbildet på lysboksen og viste meg den.
En firkantet struktur i kneet på størrelse med en negl med to ledninger festet til.
Jeg spurte: "Er den inni beinet mitt?" Han svarte: "Ja, men du har ingen arr."
Bare det å se røntgenbildet
og oppdage at den lå under huden uten en forklaring, gjorde meg engstelig.
Så begynte jeg å få mareritt om noe som skjedde meg for flere tiår siden,
en reprise av en virkelig hendelse.
Mens jeg var i luftforsvaret, teltet jeg med en venn.
Jeg bare moret meg frem til jeg så noen lys blinke med rare intervaller,
og en ufo på størrelse med et byggevarehus dukket opp over oss.
Fra midten av den kom det et melkehvitt lys som førte meg inn i skipet.
Jeg skrek så høyt jeg kunne, og så besvimte jeg.
Jeg våknet opp til blinkende gule, oransje og hvite lys utenfor teltduken.
Jeg tenkte: "Hva foregår?"
RARE SAKER GIR FLERE SPØRSMÅL ENN SVAR
UFORKLARLIGE FENOMENER
- Herregud. - Hva er det?
Gjennom årene har utallige videoer av merkelige lys og objekter i himmelen
blitt delt og videredelt på sosiale medier.
Men i april 2023 overrasket tjenestemenn fra Pentagon offentligheten
da de kunngjorde at de sjekket ut over 650 rapporter
om ufoer og lys, en drastisk økning fra de siste årene.
Mange av disse rapportene
som er under offisiell etterforskning, har blitt sendt inn av militærpersonell.
Selv om observasjonene virker uforklarlige,
sier noen at regjeringen har visst mer om slike hendelser i flere tiår.
MULIGHETENES REGISTER
KAN REGJERINGEN HA HEMMELIGHETER OM UFOER?
Under andre verdenskrig begynte piloter å se det de kalte Foo Fighters,
noen ganger utenlands i Stillehavet og Europa.
Foo Fighter var navnet som ble gitt til formasjoner av oransje lys
som bevegde seg raskt.
Ting tok seg virkelig opp i og rundt Los Alamos i New Mexico.
Forskere, sikkerhetspersonell, sivile, militærpiloter...
Alle slags mennesker så disse uidentifiserte flyvende objektene.
Da begynte flyvåpenet å studere dem.
Man startet Prosjekt Blå bok.
Prosjektet hadde to hovedmål:
å analysere ufo-data og finne ut om disse uidentifiserte objektene
var en trussel mot rikets sikkerhet.
Sivilister rapporterte disse tingene, så det var enormt mye aktivitet.
Jeg er her for å diskutere såkalte flyvende tallerkener.
Luftforsvarets interesse for problemet har vært å identifisere noe i luften
som kan utgjøre en trussel mot USA.
De samlet inn mer inn 12 000 observasjoner,
og over 700 av dem klarte de ikke å forklare.
Dette holdt på å bli nasjonalt pandemonium.
Det var artikler med så store bokstaver om ufoer over hovedstaden.
Hundrevis av rapporter om rare objekter på himmelen
har blitt sendt til luftforsvaret.
De klarte ikke å finne ut av det og ville bli ferdig med saken.
Så flyvåpenet bestilte en studie som nådde den konklusjonen de ønsket:
At det var vitenskapelig og sikkerhetsmessig uinteressant,
selv om dataene motsa den konklusjonen. Så de avsluttet saken.
Luftforsvaret har blitt anklaget for
å skjule informasjon om ufoer. Hva har du å si til det?
De anklagene er helt usanne.
Selv i dag rapporterer folk om et bredt spekter av opplevelser og interaksjoner.
Noen har rapportert om å ha fått sår og sykdommer etter å ha vært i nærheten,
noe som beviser at de ble påvirket på en veldig ekte måte
av en erfaring eller et møte de hadde.
I 1977 var jeg underoffiser. Jeg var en oversersjant
stasjonert på Whiteman flybase i Vest-Missouri.
Jeg var utdannet ambulansearbeider og jobbet med min venn, Toby.
Vi var sammen i helgene,
og han sa: "Jeg har en idé. La oss dra på telttur."
Den 11. juni 1977 forlot vi basen og kjørte sørover.
Toby sa: "Det skal være noe høytliggende mark her."
Jeg hadde aldri vært der, men det var fantastisk. Vi fant den med en gang.
Vi slo leir og snakket om ditt og datt, og så...
...ble det både taust og stille.
Toby hadde hodet vendt mot venstre, som ville ha vært mot vest.
Han spurte: "Terry, var de lysene der tidligere?"
Jeg spurte: "Hvilke?" Det skulle ikke være lys i ingenmannsland.
Jeg måtte ta et skritt tilbake, og i horisonten
var det en trekant som besto av veldig klare stjerner.
Alle hadde samme lysstyrke.
De tre stjernene roterte rundt 120 grader med klokken.
Jeg tror det vi så, var et trekantformet fartøy,
og det var tydelig at det kom mot oss.
Tingen tok en hel salto to ganger.
Utsiden var på størrelse med et byggevarehus.
Den var flere etasjer høy og hadde vinduer som det kom lys fra.
Fra tingens midtpunkt
kom det et lys på omtrent samme diameter som en softball.
Det var et melkehvitt lys som landet midt i leirbålet vårt.
Jeg vet ikke hvordan, men Toby og jeg var begge inni triangel-greia.
Jeg åpnet øynene og tenkte: "Drømmer jeg? Hva slags sted er dette?"
Det føltes for ekte til å være en drøm. Jeg vet at det ikke var en drøm.
Jeg hadde hørt Toby skrike. Jeg kjente igjen stemmen hans.
Men jeg klarte ikke å bevege meg. Verken hodet eller fingrene.
Jeg klarte bare å bevege øynene.
Jeg så en rekke med seks eller syv vesener.
De hadde på seg brunfargede flydresser med et oransje merke på skulderen.
Fyren foran gjorde noe på et panel.
De tok meg med ned en lang korridor til et hvitt rom med kuppeltak.
Det var et ganske standard røntgenbord der.
Det var to vesener i rommet, og de var over to meter høye.
Jeg fikk en klinisk, medisinsk følelse fra dem.
Jeg trodde ikke de ville drepe meg. Kanskje at de ville skade meg, dog.
Det gjorde de, og så sluknet jeg.
Jeg var i dyp søvn og våknet av oransje og hvite blinkende lys utenfor teltduken.
Da jeg våknet, klarte jeg ikke å tenke klart.
Jeg spurte Toby: "Hva er det der ute?"
Han ga meg ikke et klart svar, og jeg var livredd.
Det var 45 minutter før daggry, og vi så denne tingen lette.
Så satt vi begge i teltet fortsatt livredde.
Toby sa: "Vi må vekk herfra. La oss løpe til bilen."
På veien tilbake hadde vi det vondt og var alvorlig dehydrerte.
Dette var ved daggry, og lyset fra morgensolen fikk øynene mine til å verke.
Jeg var veldig lyssky.
Da jeg kom hjem, visste jeg ikke hva jeg skulle si til kona mi.
Jeg visste ikke hva som hadde hendt.
Konene våre tok oss med til flybasens sykehus,
for kona mi sa: "Hva skjedde med deg?"
Jeg sa: "Jeg vet ikke. Jeg våknet slik."
Da legene spurte hva som hadde skjedd, ante jeg ikke hva jeg skulle si.
Det var vanskelig å skjønne der og da.
Jeg fant ut jeg hadde fått stråleskader. Blitt solbrent på hornhinnen i øyet.
Samme skade en buesveiser ville fått uten vernehjelm.
Det var veldig vondt.
Den ble behandlet. Jeg var flere netter på sykehuset.
Legene holdt lysene av i rommet og smurte en salve i øynene mine.
Så fikk jeg en injeksjon mot smerte og for å hjelpe meg med å sove.
Den tredje kvelden kom en agent fra Avdelingen for spesielle undersøkelser.
Han gikk bort til sengen min, la hånden mot døra,
gikk helt inntil ansiktet mitt og sa:
"Gutten min, vi vet begge at dere to tomsinger
snublet over noe der ute. Jeg tror du forstår hva jeg mener."
Jeg var målløs.
Jeg ante ikke hva som hadde skjedd, men han visste jeg så et romskip.
Når Terry blir skrevet ut fra sykehuset, får han ordrer av sjefen sin
om å aldri diskutere det som skjedde den kvelden på Devil's Den med noen,
og kutte kontakten med Toby.
De ga Toby ordrer om å dra til Japan, og de fikk ham overført veldig fort.
Han var borte på noen uker.
Jeg tenkte at hvis jeg kunne ta farvel med ham,
ville jeg klare å legge saken bak meg.
Jeg bestemte meg for å stikke innom Tobys hus for å ta farvel.
Han kom ut av soverommet med ustelt hår og en skitten T-skjorte.
Øynene hans var blodskutte, og ånden hans luktet sprit.
Han sa: "Det skjedde, ikke sant, Terry?"
Jeg sa: "Ja, broder. Du går ikke fra vettet."
Han sa: "Men hvorfor oss?"
Og jeg sa: "Jeg har ingen anelse."
Det var siste gang jeg så Toby.
Flere år senere fant jeg ut at Toby hadde gått bort.
Terry er ikke den eneste fra militæret
som skjuler resultatet av et merkelig møte.
De fleste som rapporterer slikt, har nok søvnparalyse eller noe lignende.
Men i noen tilfeller er det nok bevis til å få en til å lure.
Vi har en ekstraordinær sak. En person ved navn John Burroughs,
som var sikkerhetsoffiser i luftforsvaret i England,
kom veldig nærme et merkelig uidentifisert flyvende objekt
i skogen ved basen hans.
Jeg var stasjonert ved RAF-Bentwaters-Woodbridge.
Hendelsen i Rendlesham-skogen fant sted utenfor basens østport
den 26. desember 1980 klokken 03.00.
Rundt klokken 03.00 kjørte jeg med min overordnede,
og han så noen rare lys på himmelen som kom ned i skogen.
Så det ble bestemt at en gruppe skulle undersøke
om noe hadde krasjet i skogen.
Vi forlot basen og kjørte inn i skogen på en servicevei.
Vi kjørte helt til vi kom til et gjerde.
Ingenting føltes riktig. Det var som om skogen hadde et hvitt lys i seg.
I det hvite lyset så det ut til å være en oval rød ball
med blå lys og et hvitt lys under seg.
Til slutt steg det opp i trærne og skjøt fart mot kysten.
Våre overordnede visste ikke hva som hadde hendt.
De ba oss dra til stedet i dagslys for å se oss rundt, noe vi gjorde.
Vi fant noen fordypninger i bakken og skader på løvtaket over oss i skogen.
Jeg ble ikke oppslukt av dette møtet i skogen. Jeg tenkte bare:
"Noe skjedde som jeg ikke kan forklare. Livet går videre."
Livet mitt ble normalt igjen.
Etter to års tjeneste forlot jeg flybasen.
Luftforsvaret hemmeligstemplet journalen hans.
Vi har et veldig komplisert hemmeligholdssystem,
og ulike tjenester og organisasjoner kan hemmeligstemple informasjon
på et så høyt nivå at selv formannen for etterretningskomiteen ikke har tilgang.
Vi har et slags hemmelighetspalass
som er vanskelig å komme inn i, og det hindrer informasjonsflyten.
De kan hemmeligstemple ting basert på det som skjedde i en militær operasjon.
De kan nekte hvem som helst tilgang.
Så jeg forstår ikke hvordan navnet mitt ble lekket ut,
men på en eller annen måte ble navnene til noen av de involverte avslørt.
Det var da ulike personer prøvde å spore oss opp, inkludert CNN.
CNN gjorde en etterforskning.
Fire år etter at hendelsen fant sted ved RAF-Bentwaters-Woodbridge,
sender CNN sin spesielle etterforskning.
Dette er Woodbridge Airfield, en amerikansk flyvåpenbase i Øst-England.
Det var her noen vitner sa at de så noe science fiction-aktig.
Alt jeg kan si, er at hendelsen ble offentlig kjent
gjennom et memo til Forsvarsdepartementet.
Det lekket ut. Luftforsvaret og FD kunne ikke lenger benekte at noe fant sted.
Det var den store historien. Romvesener var ved flybasen.
CNN kontaktet meg, men jeg takket nei til et intervju,
for jeg ble bedt om å signere visse taushetserklæringer før jeg forlot basen.
Andre delte sine sjokkerende opplevelser med CNN mot at de fikk være anonyme.
Men jeg tror jeg så en ufo.
Et slags romskip fra et annet sted enn jorden.
Hvis noe skjer innad i militæret og pressen blir involvert,
må du rapportere det til din kommandokjede,
og de vil avgjøre hva du får si og hvordan det skal håndteres.
De visste etterforskningen ville bli kjent.
Jeg vet ikke hvor langt luftforsvaret trodde dette ville gå,
men saken hadde fått mer oppmerksomhet enn de var komfortable med.
Myndighetene bruker nyhetsmediene til å gi folket informasjon på daglig basis.
Men viss informasjon holdes bevisst tilbake fra nyhetskilder
gjennom taushetserklæringer og hemmeligstempling av sensitive data.
Med bare delvis oversikt over fakta ville det vært umulig å se
hele sannheten bak dette.
STOPPER REGJERINGEN TYSTERE MED SKREMMETAKTIKKER?
Det er vrient for folk i regjeringen å snakke om det.
Det var tilfeller der taushetserklæringer ble signert,
og personell nektet å dele informasjon, selv med annet godkjent militærpersonell.
Kan folk være skeptiske til å snakke om ting? Ja visst.
Men du må følge militærloven, ellers havner du i trøbbel uansett.
I flere tiår har militærpersonell som John og Terry
blitt tvunget til å holde sine merkelige møter hemmelige.
Før jeg fikk se røntgenbildene i 2012,
hadde jeg endelig begynt å akseptere det som hadde skjedd 40 år tidligere,
men jeg kunne ikke si det til noen.
Men da jeg så den greia på røntgenbildene,
fikk jeg bekreftet at de tingene hadde lagt hånd på meg,
og jeg valgte å skrive boken Incident at Devil's Den.
Jeg valgte å snakke offentlig om det.
Jeg tenkte at om nok folk snakker om det,
vil det få myndighetene til å avsløre sannheten.
Da jeg begynte å skrive boken i 2017,
ville jeg ha en kopi av sykejournalen min fra 1977.
Jeg sendte en skriftlig forespørsel.
Jeg var der i seks år, og jeg fikk en pakke på denne størrelsen.
Sykejournalen min burde vært tykkere.
Det var store nok hull til å kjøre en lastebil gjennom.
Så da jeg innså at jeg ikke kunne gjøre dette selv,
forsket jeg på romvesenimplantater og oppdaget Derrel Sims.
Jeg er en privatetterforsker i Texas.
Jeg har vært militærpoliti og jobbet for CIA.
Nå ser jeg etter bevis på kontakt mellom mennesker og romvesener,
og jeg har selv forsket på implantater. Det er mye vi ikke vet om.
Implantater er fremmedlegemer som av og til finnes under huden på bortførte.
Selv om de mest forblir et mysterium,
tror noen implantat-eksperter at de brukes til å studere menneskekroppen.
Jeg tror noen av implantatene er laget for å overvåke kroppsfunksjoner,
men de få menneskene som har dem, vet det ikke. De finner dem ved et uhell.
Hvem har puttet denne tingen i beinet mitt?
Jeg sliter mellom å si at det var E.T. og regjeringen min. Begge er mulig.
Jeg tenkte at det var en sporingsenhet. Hele greia er veldig urovekkende.
Jeg møtte Terry Lovelace, og vi hadde en veldig interessant samtale.
Jeg inviterte ham til Houston i Texas. Vi har vært venner siden.
Hei, Terry.
- Står til? Godt å se deg. - Gi meg en klem.
- Lenge siden sist, kompis. - Ja. Altfor lenge.
Jeg tok med filmer som jeg tror du ikke har sett før.
Disse røntgenbildene av beinet mitt er fra november 2017.
Bildene som viser implantatet.
Hvis det hadde vært menneskelig teknologi, ville det ha vært lett å se.
Spørsmålet mitt er: Hvis denne var i kroppen min,
hvordan kom den seg dit uten å etterlate seg et arr?
Jeg er forbløffet.
Jeg kontaktet en kirurg og sendte ham kopier av røntgenbildene.
Vi snakket på telefonen, og jeg sa: "Jeg vil ha den bort."
Jeg hadde planlagt å dra i desember, men så forsvant tingen i november.
Det var om morgenen 16. november, så vidt jeg husker.
Jeg våknet med smerter i toppen av begge beina,
og jeg hadde stikksår på dem.
Jeg følte at de hadde hentet utstyret sitt.
Det er skremmende å vite at noe er under huden, og så er det borte.
Hvilke problemer har du hatt med å ta røntgenbilder?
Jeg ville ikke tilbake til veteransykehuset.
- Det visste jeg. - Det er vi nok enige om.
Jeg tok røntgenbildet hos en kiropraktor.
Jeg stoler ikke på Krigsveterandepartementet.
Myndighetene har sykejournaler fra militærpersonell.
Terry er et godt eksempel.
Jeg kjenner ikke de andre personlig, men jeg kan si det er vanskelig
å finne sykejournaler og få hjelp fra Krigsveterandepartementet.
Mitt første problem kom da jeg ble syk. Jeg kom til luftforsvaret med god helse.
Du ville ikke ha kommet inn med bilyd. Det var noe som diskvalifiserte deg.
Og da jeg kom ut av aktiv tjeneste i 1988, viste det seg at jeg hadde hjerteskade.
Etter hvert fikk jeg øyeproblemer.
Legen så meg i øynene og sa: "Har du blitt utsatt for stråling?"
Jeg svarte: "Ikke så vidt jeg vet." Han sa: "Du har strålingsskader i øynene."
Rett etter hendelsen følte jeg meg uvel nå og da,
men jeg knyttet det ikke til hendelsen på det tidspunktet.
Men etter forskningen min
ble det klart at skadene skyldtes det vi opplevde i Rendlesham.
Når John Burroughs ber om sykejournalen gjennom loven om informasjonsfrihet,
blir han avvist.
Han får heller ikke veteranfordelene han har krav på.
Er den hemmeligstemplet,
kan de ikke anerkjenne andre som støtter påstanden min.
Luftforsvaret valgte å ikke anerkjenne at jeg var med fra 1979 til 1982.
Jeg heter Cheryl Bennett. Jeg var stabsassistent for senator John McCain.
Jeg tok meg av velgere som hadde problemer med Krigsveterandepartementet.
I august 2013 møtte jeg John Burroughs fra det amerikanske luftforsvaret.
Han kom inn for å få hjelp med utskrivelsesdokumentet og sykejournalen.
Dokumentet får man ved endt tjeneste.
Utskrivelsesdokumentet blir sendt ut til militærpersonell
som har fått avskjed i nåde fra aktiv tjeneste.
Det brukes til å bekrefte militærtjenesten for å få fordeler.
John fikk aldri det.
Og da han endelig bestemte seg for at han trengte legehjelp, begynte problemet.
"Nei, du var ikke i militæret."
På et tidspunkt spurte han nok seg selv: "Er jeg gal? Skjedde det virkelig?"
Justis- og beredskapsdepartementet ble involvert.
Cheryl sa en med høy klarering skulle se på journalen min, men fikk ikke tilgang.
Personen fikk ikke bekreftet noe annet enn at jeg var med da jeg sa det skjedde.
Papirene var fortsatt hemmeligstemplet.
Når journalen din er hemmeligstemplet,
må du bare finne deg i det, for de kommer aldri til å gi deg den.
Jeg fikk til og med et brev fra en av løytnantene
fra JD som sa:
"Jeg bryr meg ikke. Du kan ikke slenge ut John McCains navn.
Det vil ikke hjelpe deg." Det gjorde meg forbannet.
Kongressen, CIA, FBI,
Justis- og beredskapsdepartementet, Forsvarsdepartementet,
alle de høyere kontaktpersonene jeg jobbet med, skjulte journalen hans.
For noen militære og tjenestemenn er ikke myndighetenes manipulasjon hovedproblemet.
De tror det virkelige problemet er mangel på etterretning.
FAMLER MYNDIGHETENE I BLINDE SELV?
Jeg studerte maskin- og romfartsteknikk.
Så ble jeg med i marinen, der jeg flydde et F-18 Super Hornet
utenfor østkysten av Virginia Beach i flere år.
I 2014, mens vi fløy rundt, så vi noen objekter på radaren.
Vi hadde alle sensorene på den. De blir faktisk satt inn i hjelmen vår.
Når vi ser på himmelen utenfor cockpiten, er det som en utvidet virkelighet.
Det skal bare være F-18-fly der ute,
så hvis vi så noen som ikke hørte hjemme der, skilte de seg ut.
Det kan skje med kommersiell flytrafikk, men objektene oppførte seg ikke som fly.
De sto helt stille. De flydde veldig raskt eller veldig sakte
og var der ute hele dagen, så hvem var det?
I de senere år har begrepet "uidentifisert flyvende objekt"
blitt erstattet med uttrykket ULF, "uidentifisert luftfenomen".
Vår kultur har hatt ufoer i tankene ganske lenge.
Sier du "ufo", tenker folk umiddelbart: "Romvesener som kommer fra et annet sted."
Uttrykket har altså mye bagasje, så vi måtte komme oss vekk fra det
og finne et som var mer nøytralt og objektivt.
"Uidentifisert luftfenomen" erkjenner at de ikke må være objekter.
Kanskje plasma eller et atmosfærisk fenomen.
Mens vi observerte disse objektene, var vår eneste naturlige konklusjon
at dette var et topphemmelig program vi ikke visste om.
Er dette en utenlandsk motstander? Russland eller Kina?
Har de hatt et gjennombrudd
som lar dem operere ustraffet i begrenset militært luftrom?
Hadde de sett ut som russiske eller kinesiske fly, kunne man ha gjort mye.
Air National Guard ville blitt hentet inn.
Ryan skulle snart bevitne den mest diskuterte ULF-en i nyere historie.
I januar 2015 opererte vi utenfor Jacksonville da vi filmet slingrebøylen.
Her ser vi den.
Flyet som filmer dette, er 7500 meter over havet.
Objektet er i omtrent samme høyde. Bildet er ganske tydelig.
Så ser vi objektets rotasjon.
Det roterer som en slingrebøyle.
En slingrebøyle er en mekanisme som lar en enhet rotere rundt en akse.
I 2017 så jeg New York Times-artikkelen som kom ut i forbindelse med videoen.
Jeg tenkte: "Jeg var der under filmingen." Jeg kjente igjen stemmene.
- Hva om det... - Se på den tingen!
Den roterer.
På sosiale medier
gir slingrebøyle-videoen nytt liv til debatten rundt ULF-er.
Etter at jeg formelt forlot Pentagon, ble jeg klar over
at vi hadde brudd på begrenset militært luftrom kontinuerlig.
Vi hadde allerede hatt det i et par år, og ingen gjorde noe med saken.
Jøss, se hvordan den flyr!
Objektene verken så ut eller oppførte seg
som våre trusselnasjoner eller motstandere,
så det ble ignorert på en måte som det ellers ikke ville ha blitt.
Finnes det en uoffisiell taushetspolitikk
når det kommer til ULF-er, eller er det kun mangel på regler?
Alle slags organisasjoner i det nasjonale sikkerhetsmiljøet
rørte deler av dette problemet, og ingen av dem hadde et sted å rapportere det.
Det var da jeg ble involvert på en veldig offentlig måte.
Bevilgningskomiteen mente fortsatt
at dette var sprø greier, ufoer.
De ville ikke støtte noe slikt, og de hadde ikke informasjonen ennå.
Så jeg foreslo å be om en offentlig rapport
fra etterretningsmiljøet om denne saken.
Rapporten kom ut i juni 2021.
Den foreløpige rapporten sier ULF-observasjoner
vanligvis kommer inn under fem hovedkategorier.
Luftbårent luftrot, naturlig atmosfærisk, utenlandske motstandssystemer,
klassifiserte utviklingsprogrammer og annet, hendelsene uten forklaring.
Da rapporten ble sendt til Kongressen, var det første gang vi offentlig erkjente
som militær at det var usikkerhet der.
En som Ryan Graves, som er både romfartsingeniør og pilot...
Når en som det sier at han har sett en av disse tingene der ute,
og det ved jevne mellomrom, kan du banne på at det er sant.
Uidentifiserte luftfenomener er en potensiell nasjonal sikkerhetstrussel.
Altfor lenge har stigmaet forbundet med ULF-er
kommet i veien for god etterretningsanalyse.
Piloter lot være å rapportere eller ble latterliggjort.
Den bekreftet uttalelsene til operatørene som var på et veldig lavt nivå.
Og det viser hvor mye stigmatisme som måtte overvinnes.
Vi måtte kjempe for å bringe informasjonen fra operatørene til beslutningstakerne.
Disse rapportene er en del av den prosessen.
Derfor fins Avdeling for undersøkelse av anomalier i Forsvarsdepartementet nå.
Avdelingen skal motta informasjon fra alle offentlige organisasjoner,
analysere den, gå gjennom etterretningsdokumenter,
og lage en varslingsprosess der folk kan komme inn,
selv om de har signert en taushetserklæring,
og snakke åpent om hva de så og visste.
Vi vant ikke den kalde krigen fordi vi beskyttet hemmeligheter bedre.
Vi vant den fordi vi var flinkere til å flytte og dele informasjon.
Men jeg tror de har prøvd å unngå alt som kan vekke pressens interesse,
og alt som kan tolkes som bevis på
at det finnes utenomjordiske fartøy der ute.
Ethvert forsøk på å bagatellisere de rare hendelsene i amerikansk luftrom
ble umulig i februar 2023.
I februar 2023 skjøt USA ned en rekke objekter,
fire totalt, over fastlandet.
Saken ble dekket av alle ledende nyhetsorganisasjoner i USA.
Pentagon orienterte reportere før sending.
De sier at de nå sporer en mulig kinesisk spionballong som svever over Nord-USA.
For tredje dag på rad, og for fjerde gang på bare ni dager,
har USA skutt ned et uidentifisert høytflyvende objekt.
De var over Alaska, Canadas Yukon-territorium og Lake Huron.
Det etter at en spionballong ble skutt ned for over en uke siden
utenfor kysten av Sør-Carolina.
USA kan ennå ikke kalle
de tre objektene som ble skutt ned over tre dager,
noe annet enn "objekter".
Dette er enestående av flere grunner.
Vi ble fortalt at en kinesisk spionballong opererte i nærheten.
Og rett etter
forble ble de neste tre nedskutte objektene uidentifiserte.
Gitt de ubesvarte spørsmålene rundt disse hendelsene,
og erfaringene til militærpersonell som Terry, John og Ryan,
er vi overhodet i stand til å forstå hva som egentlig er i himmelen?
FÅR VI NOEN GANG VITE SANNHETEN?
Vi har rett og slett ikke nok data.
Vi må gi saken energi og oppmerksomhet.
Kongressen anerkjenner at temaet ULF er mangefasettert
og krever en datadrevet tilnærming.
I dag diskuterer vi både ULF-ers eksistens
og prinsippene som definerer republikken vår:
en forpliktelse til åpenhet og ansvarlighet.
Vi ser samtalen bevege seg inn i offentlig sektor.
Det er nok nøkkelen til å bringe den fremover på en åpen måte.
Det amerikanske folket har rett til å vite om teknologier av ukjent opphav,
ikke-menneskelig intelligens og uforklarlige fenomener.
Alle rapportene, varslerne
og historiene om ULF-er bør reise store spørsmål.
Hvis du tror vi har skutt ned et fartøy, har vi likene til pilotene som styrte det?
Som jeg sa i intervjuet med NewsNation, var det biologisk materiale i vrakrestene.
Var materialet menneskelig eller ikke-menneskelig?
Ikke-menneskelig.
Mange anser disse påstandene som en bekreftelse på utenomjordisk liv.
Nyhetene sprer seg raskt på sosiale medier,
der mange uttrykker både sjokk og vantro.
Er det noen andre som så på den ville høringen i morges? Fy fa...
Et stort skritt for oss i ufo-miljøet.
Så drar regjeringen plutselig frem romvesener.
Jeg vil være den første som ber om å bli bortført av romvesenene.
Det er objekter som flyr rundt som de ikke aner hva er.
Vi er nødt til å vite hvem som flyr over landet vårt.
Det har blitt mye bedre, men mer fremgang må til.
Hva vet du nå som du ikke visste før?
Ingenting. Hva vil du vite neste måned?
Ingenting. Hva vil du vite om seks måneder? Ingenting.
Det blir en liten lekkasje her og der. Er det bra nok for deg, får du bare det.
Med en etterforskning fra Kongressen får du bare enda en stor dekkhistorie.
De har erkjent det er ting de ikke kan forklare helt, og de etterforsker det,
men de vil aldri avsløre hva det er.
Jeg ble skadet i tjeneste i Rendlesham-skogen
og deretter i luftvåpenet, og FD og VD er enig i
at jeg ble skadet under den hendelsen.
Men de har aldri offentlig eller privat fortalt Cheryl, meg eller noen andre
hva som skjedde med meg, hva som skadet meg.
Jeg fikk brevet om at han aldri vil få sykejournalen sin.
John fikk samme brev: "Du vil få fordelene dine og det du trenger,
men aldri sykejournalen din."
Hvem gjør sånt? Hvorfor? Hvorfor gjør de det? De nekter å svare.
Så for meg er det fortsatt et ukjent fenomen.
Jeg tror vi har en slags romvesen-teknologi.
Noe skjult bak lås og slå.
Den eneste grunnen jeg kan komme på at de ikke kan fortelle oss det,
er at det gjelder rikets sikkerhet.
Jeg vet ikke, men jeg vil gjerne vite det.
Vi får kanskje aldri vite sannheten bak de uforklarlige lysene og objektene,
men én ting er sikkert:
Hvis noen svar kommer for en dag, kan de endre historiens gang radikalt.
Det er så mange ubesvarte spørsmål rundt dette temaet.
Er det mulig at vi støter på sonder fra en fjern sivilisasjon?
Jeg tror ikke vi bør bli overrasket om det viser seg å være tilfelle.
Så dette er noe som har dypest mulige implikasjoner,
og det er potensielt veldig opprørende for mange.
Allikevel må vi være tro mot dataene, uansett hvor de leder hen.
Rett og slett.
Tekst: Rune Kinn Anjum