Egyik reggel kikeltem az ágyból,
és nem bírtam ráállni a jobb lábamra,
annyira fájt a térdem.
Ez 2012 októberében történt.
Mondtam a nejemnek, hogy vigyen be a kórházba,
mert megnézetném a lábam.
A radiológus azt kérdezte, volt-e valamilyen balesetem.
Mondtam, hogy nem, az a térdem sosem sérült meg.
Erre ő: „Pedig itt van valamilyen idegen test.”
Megvilágította a röntgenfelvételt, és rámutatott.
Egy körömhegynyi négyszögletes szerkezet volt a térdemben,
amiből kiállt két drót.
Azt kérdeztem: „Ez van a lábamban?”
Erre az orvos: „Igen.
De nincs műtéti heg.”
Pusztán attól, hogy láttam a röntgent,
és megtudtam, hogy az a valami ott van a bőröm alatt,
szörnyen ideges lettem.
Aztán rémálmaim voltak olyan dolgokról,
amelyek évtizedekkel korábban történtek.
Mintha újra lepergett volna a múlt.
Még a légierőnél szolgáltam, mikor egy barátommal kempingezni mentünk.
Jól elvoltunk.
Aztán megláttam azokat a furcsán villogó fényeket,
és megjelent fölöttünk egy ufó, ami akkora volt, mint egy áruház.
A közepéből tejfehér fény áradt ki, ami beszippantott a hajóba.
Torkom szakadtából üvöltöttem,
de aztán elvesztettem az eszméletemet.
Arra ébredtem, hogy villódzó sárga, narancssárga és fehér fények
szűrődnek be a sátorba.
Gondoltam: „Ez meg mi lehet?”
A KÜLÖNÖS AKTÁK MÉG TÖBB KÉRDÉST VETNEK FEL
MEGMAGYARÁZHATATLAN JELENSÉGEK AKTÁI
- Úristen! - Mi ez?
Az évek során számtalan furcsa fényről és repülő tárgyról
osztottak meg felvételeket a közösségi médiában.
De 2023 áprilisában a Pentagon nagy meglepetést okozott.
Kiderült, hogy több mint 650 azonosítatlan repülő tárgyakkal
és fényekkel kapcsolatos ügyet vizsgálnak,
ami lényegesen több, mint az elmúlt években.
Számos bejelentés,
amelyet hivatalosan vizsgáltak,
a fegyveres erők részéről érkezett.
Noha az észlelésekre látszólag nincs magyarázat,
egyesek szerint a kormánynak évtizedek óta vannak információi a jelenségekről.
LEHETSÉGES FORGATÓKÖNYVEK
VAJON A KORMÁNY TITKOLÓZIK AZ UFÓKRÓL?
A pilóták már a II. világháború idején észleltek „foo fightereket”
mind a Csendes-óceán, mind Európa felett.
„Foo fighternek” nevezték azokat a narancsszínű fényeket,
amelyek nagy sebességgel mozogtak.
Az új-mexikói Los Alamosban és környékén pörögtek fel leginkább az események.
Tudósok, biztonságiak, civilek, pilóták...
Mindenféle ember észlelt azonosítatlan repülő tárgyakat.
Akkoriban a légierő kezdett foglalkozni a témával.
Így indult el a kék könyv-projekt.
A projektnek két fő célja volt.
Az adatok elemzése,
és annak megállapítása, hogy az ufók veszélyt jelentenek-e a nemzetbiztonságra.
A lakosság részéről folyamatosan érkeztek bejelentések,
rengeteg aktivitást észleltek.
Mondanék pár szót az úgynevezett repülő csészealjakról.
A légierő célja, hogy azonosítson bármit, ami a légterünkben van,
és fenyegetést vagy veszélyt jelenthet az Egyesült Államokra nézve.
Mintegy 12 000 észlelést regisztráltak,
amelyből több mint 700-ra nem tudtak magyarázatot adni.
Már-már országos zűrzavar lett az ügyből.
Az újságokban óriási szalagcímek hirdették,
hogy ufók cikáznak a főváros felett.
A légierő több száz bejelentést kapott az égbolton észlelt különös tárgyakról.
Végül nem tudták megoldani az ügyeket,
és ki akartak bújni a feladat alól.
Ezért a légierő egy tanulmányt készíttetett,
amelyből azt hozták ki, hogy a projekt
sem tudományos, sem nemzetbiztonsági érdekeket nem szolgál,
bár az adatok ellentmondtak ennek a következtetésnek.
De ők hátat fordítottak.
A légierőt időről időre azzal vádolják,
hogy ufókkal kapcsolatos információkat hallgat el. Mit szólsz ehhez?
Ezek a vádak teljes mértékben alaptalanok.
Az emberek ma is sokféle jelenségről és interakcióról tesznek bejelentést.
Vannak, akik valamilyen testközeli élmény miatt sérülésekről,
betegségekről számolnak be.
Márpedig ez azt bizonyítja, hogy az élményük igenis valós,
és valamiféle közvetlen kapcsolatfelvétel eredménye.
1977-ben még tiszthelyettes voltam. Törzsőrmesteri rendfokozatom volt.
A nyugat-missouri Whiteman légibázison szolgáltam.
NYUGAT-MISSOURI
Képzett mentőtiszt voltam,
és Toby barátommal dolgoztam együtt a bázison.
A hétvégéket is együtt töltöttük.
Egyszer azzal állt elő, hogy menjünk el kempingezni.
1977. június 11-én elhagytuk a bázist, és délnek indultunk.
Toby azt mondta, valamilyen magaslatra megyünk.
Sosem jártam arrafelé, és tényleg mesés volt.
Egyből megtaláltuk a helyet.
Felvertük a sátrat, és belemerültünk a beszélgetésbe.
Aztán egyszer csak...
néma csend lett, és egy fűszál sem mozdult.
Toby kinézett balra, nyugat felé.
Azt kérdezte: „Azok a fények eddig is ott voltak?”
Mondom: „Milyen fények?”
A semmi közepén voltunk, ahol nem lehettek fények.
Hátrébb léptem,
és akkor láttam, hogy a horizonton volt egy fénylő háromszög,
mintha három csillag lett volna.
Egyforma fényerejük volt.
A háromszög aztán az óramutató járásával megegyezően 120 fokkal elfordult.
Egy háromszög alakú űrhajó lehetett,
ami határozottan közeledett felénk.
Aztán kétszer olyan mozdulatot tett, mintha bukfencezett volna.
Kívülről akkorának tűnt, mint egy áruház.
Emeletes volt, és ablakok is voltak rajta, amelyek vakító fénnyel ragyogtak.
Az űrhajó közepéből ekkor
egy fénysugár lövellt ki, olyasmi átmérőjű, mint egy baseball-labda.
Tejfehér színe volt, és a tábortűz közepét célozta meg.
Aztán Tobyval valahogy mindketten a háromszög belsejébe kerültünk.
Mikor kinyitottam a szemem, arra gondoltam:
„Vajon csak álmodom? Hol vagyok? Mi ez a hely?”
Túl valóságos volt ahhoz, hogy álom legyen.
És nem is álom volt. Tudom.
Hallottam, hogy Toby kiabál. Felismertem a hangját.
De mozdulni sem bírtam.
Sem a fejem, sem az ujjam nem mozdult.
Csak a szememet tudtam mozgatni.
Hat vagy hét lényt láttam felsorakozni.
Barna egyenruhát viseltek, amin volt egy narancssárga felvarrás.
A sor elején álló alak valamilyen műszerfalon matatott.
Aztán egy hosszú folyosón át egy kupolás fehér szobába vittek,
amiben volt egy teljesen átlagosnak tűnő röntgenasztal.
Két lény volt a szobában, úgy két méter magasak lehettek.
Az volt a benyomásom, hogy orvosok.
Nem féltem attól, hogy megölnek, de arra számítottam, hogy bántani fognak.
És meg is tették, de elájultam.
Mély álomba merültem,
és arra ébredtem, hogy narancssárga és fehér fények
villódznak a sátrunkon kívül.
Miután magamhoz tértem, még elég kába voltam.
Megkérdeztem Tobyt, hogy mi van odakint.
Zavaros választ adott, én pedig halálra voltam rémülve.
Még 45 perc volt a napfelkeltéig,
és láttuk, ahogy az a valami felszáll.
Mindketten csak ültünk a sátorban kővé dermedve.
Toby annyit mondott: „Tűnjünk innen! Futás a kocsihoz!”
Amikor elhagytuk a Devil's Dent,
minden porcikánk sajgott, és teljesen ki voltunk száradva.
Ez már hajnalban történt,
és a felkelő nap sugarai szabályosan égették a szemet.
Fizikai fájdalmat okozott a fény.
Amikor hazaértem, fogalmam sem volt, mit mondjak a feleségemnek.
Magam sem értettem, mi történt.
Tobyval mindkettőnket bevittek a légibázison lévő kórházba.
A nejem kérdezgette, hogy mi van velem,
én meg mondtam, hogy nem tudom, így ébredtem.
Mikor az orvosok megkérdezték, mi történt, nem tudtam, mit mondjak nekik.
Akkoriban nehéz volt azt ilyesmit megmagyarázni.
Kiderült, hogy megsérült a szemem.
Konkrétan leégett a szaruhártyám.
Olyan sérülést szenvedtem, mint az,
aki hegesztőpajzs nélkül hegeszt.
Rettenetesen fájt.
Kezelni kellett, így több éjszakát töltöttem a kórházban.
A kórteremben le volt kapcsolva a lámpa, kaptam szemcseppet,
és esténként egy injekciót, ami enyhített a fájdalmon és segített elaludni.
Harmadik este
bejött hozzám egy tiszt a különleges nyomozati osztálytól.
Az ágyamhoz lépett, az ajtónak támaszkodott,
majd a szemembe nézett,
és azt mondta:
„Fiam, mindketten tudjuk,
hogy a cimboráddal odakint nagyon belefutottatok valamibe.
Gondolom, tudod, mire célzok.”
Nem tudtam, mit feleljek.
Még fel sem fogtam, mi történt, de a fickó már tudta, hogy láttam egy űrhajót.
Amikor Terryt kiengedték a kórházból,
a felettesétől azt a parancsot kapta,
hogy soha senkinek ne mondja el, mi történt aznap este a Devil's Denben,
és minden kapcsolatot szakítson meg Tobyval.
Tobyt Japánba küldték.
Gyakorlatilag azonnal.
Pár héten belül már itt sem volt.
Arra gondoltam, ha elbúcsúzhatnék tőle,
az talán segítene lezárni magamban a dolgot.
Így hát úgy döntöttem, elugrom hozzá, hogy elköszönjek.
A hálószobából jött ki.
A haja kócos volt, és egy piszkos pólót viselt.
A szeme vérben forgott, és éreztem a leheletén az italszagot.
Azt kérdezte: „Ugye megtörtént, Terry?”
Azt feleltem: „Igen, cimbora, megtörtént. Nem őrültél meg.”
Erre ő: „De miért pont velünk történt?” Mondom: „Fogalmam sincs.”
Akkor láttam őt utoljára.
Évekkel később hallottam, hogy meghalt.
Ám nem Terry volt az egyetlen katona,
akinek titoktartást kellett fogadnia.
A legtöbben, akik hasonló élményről számoltak be,
valószínűleg valójában alvásparalízisben szenvednek.
De néhány esetben azért vannak elgondolkodtató bizonyítékok.
Volt egy rendkívüli ügy, melynek főszereplője John Burroughs volt,
aki a légierő védelmi tisztjeként szolgált Angliában,
és egy furcsa, azonosítatlan repülő tárgyat látott egészen közelről
a bázis melletti erdőben.
RENDLESHAM-ERDŐ
a Bentwaters-Woodbridge-i légibázison állomásoztam.
A Rendlesham-erdei eset
a Woodbridge-i bázis keleti kapuján túl,
1980. december 26-án, hajnal háromkor történt.
Hajnali három körül a felettesemmel járőröztem,
aki egy furcsa égi fényre lett figyelmes, ami az erdő felé tartott.
Azt mondták, ki kell mennie egy csapatnak, hogy kiderüljön,
lezuhant-e valami az erdőben.
Így hát elhagytuk a bázist,
és egy szervizúton elindultunk az erdőben.
Addig mentünk, míg egy kerítésbe nem ütköztünk.
Rossz érzésem támadt.
Olyan volt, mintha az erdő világítana, fehér fényben úszott minden.
És ebben a fehér fényben megláttam egy vörös, ovális valamit,
amin kék lámpák voltak, és az aljából fehér fény áradt.
Végül a fák fölé felemelkedett,
majd elsuhant a part felé.
A feletteseim nem értették, mi történt.
Azt mondták, nappal is nézzünk majd körül,
és így is lett.
Találtunk pár bemélyedést a földben,
és egy helyen a lombkorona is megsérült.
Ezután nemigen gondoltam erre a dologra.
Úgy voltam vele,
hogy ami történt, arra nincs magyarázat, így éltem tovább az életemet.
Minden olyan volt, mint régen.
Két év után leszereltem, és elhagytam a légibázist.
A légierő titkosította John aktáját.
Van egy különleges titkosítási rendszerünk,
és a különböző hivatalok és szervezetek
olyan szintű titkosítást is alkalmazhatnak,
hogy a Hírszerzési Bizottság elnöke sem férhet hozzá az információhoz.
A rendszerünk olyan, mint egy kirakós vagy egy labirintus,
amely nehezen átlátható, és akadályozza az információ-áramlást.
Az adott katonai művelet jellege alapján titkosítják az információkat,
és bárkitől megtagadhatják a hozzáférést.
Ezért nem értem, hogy az én nevem hogy szivároghatott ki.
De valahogy többekről is kiderült, hogy érintettek voltak az ügyben.
Akkoriban kezdtek minket egyre-másra felkeresni.
Többek között a CNN is.
Ők is nyomoztak az ügyben.
Négy évvel a Bentwaters-Woodbridge-i eset után
a CNN leadta a témában készített műsorát.
Ez a Woodbridge-i légibázis,
az amerikai légierő kelet-angliai támaszpontja.
Itt történt az az eset,
amely a szemtanúk szerint egy sci-fibe is beleillene.
Annyit mondhatok, hogy az ügy a Védelmi Minisztériumnak írt
feljegyzés által került nyilvánosságra.
Ez szivárgott ki, így már sem a Védelmi Minisztérium,
sem a légierő nem tagadhatott tovább.
Az volt a nagy sztori, hogy űrlények tartózkodnak a légibázison.
A CNN engem is megkeresett, de nem vállaltam az interjút,
mivel titoktartási szerződést írtam alá,
mielőtt elhagytam a légibázist.
Mások azonban nevük elhallgatását kérve
megdöbbentő beszámolókat osztottak meg a CNN-nel.
Azt hiszem, egy ufót láttam.
Egy földönkívüli űrhajó lehetett.
Ha a sajtó a hadsereg belső ügyeiről kérdez,
azt egy katonának mindig jelentenie kell,
és a felettesei döntenek arról, mit mondhat el, és hogyan.
A légierőnél tudták, hogy az ügy kipattant,
de a következményekkel valószínűleg már nem számoltak.
Az eset ugyanis jóval nagyobb figyelmet kapott, mint amit kezelni tudtak.
A kormány nap mint nap használja a médiát a lakosság tájékoztatására.
Ám bizonyos információkat szándékosan visszatartanak
titoktartási szerződések aláíratása és adattitkosítások révén.
Márpedig részigazságok ismeretében lehetetlen teljes képet kapni arról,
mi is történik valójában.
VAJON A KORMÁNY SZÁNDÉKOSAN FÉLEMLÍTI MEG AZ ÉSZLELŐKET?
A kormányon belül ez egy igen kényes téma.
Több olyan eset is volt, amikor valakit kötött a titoktartás,
és az illető még olyanokkal sem osztott meg információkat,
akiket hivatalosan tájékoztathatott volna.
Nyilván sokan ódzkodnak attól, hogy ilyesmiről beszéljenek,
ugyanakkor aki a hadi törvényeket nem tartja be,
az csúnyán megütheti a bokáját, bármiről is legyen szó.
Az olyan katonák, mint John és Terry,
évtizedeken át kénytelenek voltak titokban tartani azt, amit átéltek.
2012-t írtunk, amikor megláttam azt a röntgenfelvételt.
Már 40 év eltelt az eset óta,
és épp kezdtem volna megbékélni a történtekkel,
bár nem beszélhettem róla senkivel.
De mikor megláttam azt a röntgenfelvételt,
beigazolódott, amit sejtettem; az idegenek valamit tettek velem.
Ekkor döntöttem el, hogy megírom A Devil's Den-i eset című könyvemet.
Úgy érzetem, muszáj beszélnem a történtekről,
hisz ha kellő nyilvánosságot kap a téma,
az majd nyomást gyakorol a kormányra, és talán kiderül az igazság.
2017-ben, amikor elkezdtem írni a könyvemet,
szerettem volna másolatot kérni az 1977-es orvosi papírjaimról.
Hivatalos, írásbeli kérelmet nyújtottam be.
Ami érdekes, hogy hat évnyi szolgálat után egy ilyen vékony kis aktát küldtek.
Pedig sokkal több orvosi papírom volt.
A vak is láthatta, hogy egy hiányos aktát kaptam.
Amikor rájöttem, hogy egyedül nem fogok tudni az ügy végére járni,
a földönkívüli chipek témájában elmélyülve rátaláltam Derrel Simsre.
Magánnyomozó vagyok Texas államban.
Korábban a katonai rendészetnél, majd a CIA-nél dolgoztam.
Az idegenekkel való érintkezés kézzel fogható bizonyítékait kutatom,
így beültetett, idegen chipeket is tanulmányoztam már.
Sok mindenről nem tudunk.
Ezek a chipek olyan alkatrészek,
melyeket az idegenek az érintettek bőre alá ültetnek be.
Bár ezek nagyrészt rejtve maradnak,
egyes szakértők szerint az emberi test tanulmányozását szolgálják.
Úgy gondolom, hogy a chipek egy része a test funkcióinak megfigyelésére szolgál,
de az a néhány érintett gyakran nem is tud róluk.
Általában véletlenül derül ki.
Ki a felelős azért, hogy ez itt a lábamba került?
Őszintén szólva nem tudom, hogy E.T tette,
vagy a kormány emberei, mert hogy bármelyik lehetett.
Valamilyen nyomkövető eszköz lehet.
De az egész nagyon nyugtalanító.
Terry Lovelace-szel már az első beszélgetésünk roppant érdekes volt.
Azóta barátok vagyunk, hogy először meghívtam Houstonba.
Szevasz, Terry!
- Hogy vagy? Örülök, hogy látlak. - Gyere ide!
- De jó! Ezer éve nem láttalak. - Igen, nagyon rég.
Hoztam pár felvételt, amit szerintem még nem láttál.
Ezek 2017 novemberében készültek. Röntgenfelvételek a lábamról.
Látszik rajtuk a chip.
Ha ez a mi technológiánkkal készült volna,
akkor biztos egyből észreveszed.
Engem az érdekelne, hogy ha ez tényleg bennem volt,
hogy tudták úgy beültetni, hogy nem maradt semmilyen heg?
Ezt én sem értem.
Konzultáltam egy sebésszel, és elküldtem neki a röntgenjeim másolatát.
Telefonon beszéltünk, és mondtam, hogy kivetetném a chipet.
Úgy volt, hogy decemberben megműt, erre novemberben a chip eltűnt.
November 16. reggel volt, ha nem csal az emlékezetem.
Felébredtem, és szörnyen fájt mindkét lábam, itt, felül.
És mindkettőn volt egy-egy kis szúrás.
Talán visszavették, ami az övék.
Így is elég nyugtalanító volt a tudat, hogy van valami a bőröm alatt,
erre hirtelen eltűnt.
Mi is volt ez a tortúra a röntgen körül?
Nem akartam a veteránkórházba menni.
Ebben biztos voltam.
Teljesen megértem.
Egy csontkovácshoz mentem megröntgeneztetni a lábam,
mert nem bíztam a veteránkórházban.
A kormány minden katona orvosi adatait megőrzi.
Terry jó példa erre.
Bár nem ismerek senkit személyesen, de én azt tapasztaltam,
hogy lehetetlen adatokat vagy segítséget kérni a veterán kórháztól.
Minden ott kezdődött, amikor először beteg lettem.
Makkegészségesen kerültem a légierőhöz.
Szívzörejjel fel sem vettek volna.
Ez kizáró ok volt.
Amikor '88-ban leszereltem,
az utolsó orvosi vizsgálatomon kiderült, hogy nem jó a szívem.
Egy idő után aztán a szememmel is lettek problémák.
Mikor a szemész megvizsgált, azt kérdezte, ért-e radioaktív sugárzás.
Ránéztem, és mondtam, hogy nem tudok róla.
Erre ő: „Pedig ez sugárzás okozta sérülés.”
Közvetlenül az eset után is volt pár alkalom, amikor rosszul voltam.
De akkoriban még nem gondoltam,
hogy ennek köze lehet az idegenekkel való találkozáshoz.
Csak később, a kutatásaim során jöttem rá,
hogy a Rendleshamben történtek okozták a sérüléseimet.
Amikor John Burroughs a jogaira hivatkozva kikérte az orvosi papírjait,
elutasították.
Mi több, az őt megillető veteránellátást sem kapta meg.
Az aktámat titkosították,
így más iratot sem adhattak ki, amely igazolta volna az elméletemet.
A légierő azt sem volt hajlandó elismerni, hogy '78-tól '82-ig náluk szolgáltam.
Cheryl Bennett vagyok,
és John McCain szenátor személyi titkára voltam.
Én kezeltem a Veteránügyi Minisztériumhoz kapcsolódó problémás ügyeket.
2013 augusztusában ismertem meg John Burrough-t, a légierő volt tisztjét.
A DD-214-es papírját és a leleteit akarta kikérni.
DD-214-es igazolást mindenki kap, aki leszerel.
A DD-214-es nyomtatvány egy leszerelési igazolás,
amit minden katona megkap, aki teljesítette a szolgálatát.
Ezzel az igazolással lehet veteránellátást is igényelni.
John nem kapott ilyen igazolást.
Ez pedig akkor okozott először problémát, amikor orvosi segítséget kellett kérnie.
Még azt is megkapta, hogy nem is volt katona.
Már-már azon kezdett töprengeni, hogy talán neki ment el a józan esze,
és az egészet csak elképzelte.
Az Igazságügyi Minisztériumot is bevonták.
Cheryl mondta, hogy valami nagykutya foglalkozott az ügyemmel,
de még ő sem fért hozzá az aktámhoz.
Így végül csak annyit tudtak megerősíteni,
hogy valóban a légierőnél szolgáltam '78-tól '82-ig.
Az összes többi információt titkosították.
Ha valakinek titkosítják az aktáját,
esélye sincs arra, hogy bármilyen információt kiadjanak neki.
Az Igazságügyi Minisztériumból egy hadnagy egyszer még levélben is megírta,
hogy hiába dobálózom John McCain szenátor nevével,
semmire nem megyek vele.
Ez nagyon feldühített.
A Kongresszus, a CIA, az FBI,
az Igazságügyi Minisztérium, a Védelmi Minisztérium,
minden magas rangú szerv hallgatott, semmilyen információt nem kaptam.
Sehonnan sem.
De egyes katonák és tisztviselők szerint
nem a kormányzati manipuláció a legfőbb probléma,
hanem az információ hiánya.
VAJON A KORMÁNY IS CSAK A SÖTÉTBEN TAPOGATÓZIK?
Gépész- és repülőmérnöknek tanultam.
Ezután csatlakoztam a haditengerészethez,
és évekig repültem F-18 Super Hornetekkel Virginia Beach keleti partjainál.
2014-ben épp repültünk,
amikor láttunk valamit a radaron.
Minden szenzor a sisakunkba volt beépítve, és be volt kapcsolva.
A pilótafülkén kívüli égboltot úgy láttuk, mint valamilyen kiterjesztett valóságot.
Csak F-18-ok lehettek odafent, vagyis amit láttunk,
annak semmi keresnivalója nem volt ott, de gondoltuk, talán egy utasszállító.
Csakhogy ezek a tárgyak nem úgy viselkedtek, mint egy repülőgép.
Néha egy helyben álltak, néha gyorsan, néha pedig lassan mozogtak.
Egész nap odafent voltak. Vajon kik lehettek?
MINŐSÍTÉSI ÚTMUTATÓ
Az utóbbi években az ufó, vagyis az „azonosítatlan repülő tárgy” kifejezést
felváltotta az UAP, ami annyit tesz: „azonosítatlan légi jelenség”.
Az emberiséget már régóta foglalkoztatják az ufók.
Az ufó szó hallatán viszont az embernek rögtön egy földönkívüli lény jut eszébe.
A kifejezéshez számos képzettársítás kapcsolódott,
ami helyett egy semleges, objektív kifejezést kellett találnunk.
Az „azonosítatlan légi jelenség” kifejezi, hogy nemcsak tárgyakról lehet szó,
hanem plazmikus vagy más légköri jelenségről is.
Ahogy megfigyeltük ezeket a tárgyakat, egy idő után arra jutottunk,
hogy egy titkos programról lehet szó, amiről nem tudunk.
Felmerült, hogy talán az oroszok vagy Kína a felelős,
hogy olyan áttörést sikerült elérniük, amely lehetővé teszi számukra,
hogy a légtérkorlátozást büntetlenül megszegjék.
Ha orosz vagy kínai gépek lettek volna, abból nemzetközi botrány kerekedik.
A légvédelmet is bevonták volna, az ilyesmi komoly dolog.
Ryan nem sokkal később szemtanúja lett minden idők leghíresebb UAP-esetének.
2015 januárjában épp a floridai Jacksonville-ben állomásoztunk,
amikor rögzítettük azt a videót.
Itt látszik,
hogy a gép 7600 méter magasan repül az óceán felett.
Ugyanúgy, ahogy itt, ez a tárgy.
A kép alapján kifinomult szerkezetnek tűnik.
Aztán látjuk, ahogy elfordul.
Úgy forog, mint egy gimbal.
A gimbal egy mechanizmus,
amely lehetővé teszi, hogy egy eszköz egy tengely körül forogjon.
2017-ben a New York Times lehozta a videót.
Mivel ott voltam, amikor a felvétel készült,
felismertem a társaim hangját is.
- De ha... - Nézd azt az izét!
Forog.
A közösségi médiában elterjedő videó újabb parázs vitákat szült a témában.
Már hivatalosan is elhagytam a Pentagont,
amikor megtudtam, hogy az elmúlt években
gyakorlatilag állandó jelleggel történtek légtérsértések,
és ez ellen senki nem tett semmit.
Azta, nézd, hogy repül!
A tárgyak, amiket láttunk, nem úgy viselkedtek,
mintha ellenséges országok gépei lennének.
Éppen ezért nem is ennek megfelelően kezelték az esetet.
Vajon ez egy afféle „ne szólj szám, nem fáj fejem” politika,
vagy nincs hivatalos protokoll az UAP-esetek kezelésére?
A nemzetbiztonságon belül több szervezet is volt,
amely érintőlegesen foglalkozott a problémával,
csakhogy nem volt kinek jelenteniük.
Ekkor döntöttem úgy,
hogy szót emelek az ügyben, és ezt nyíltan meg is tettem.
A Költségvetési Bizottság még mindig azon az állásponton volt,
hogy ez egy bagatell ügy.
Semmit sem támogattak ezen a területen, mivel nem volt semmilyen információjuk.
Azt javasoltam, hogy a hírszerzés készítsen az ügyben
egy nyilvános és hivatalos jelentést.
Ez a jelentés 2021 júniusában meg is született.
Az előzetes jelentés szerint az UAP típusai
öt fő kategóriába sorolhatók.
Légi zavarok, természetes légköri jelenségek,
idegen ellenséges rendszerek,
titkos fejlesztési programok és egyéb, megmagyarázhatatlan események.
Az előzetes jelentés előterjesztése előtt
sosem volt példa arra, hogy a hadsereg nyilvánosan elismerte volna,
hogy valamiben bizonytalan.
Ha olyasvalaki, mint Ryan Graves, aki nemcsak pilóta, de repülőmérnök is...
Ha egy ilyen ember
azt mondja, hogy látott valamit odafent,
és rendszeresen látta azt a valamit, az azért jelent valamit.
Az azonosítatlan légi jelenségek nemzetbiztonsági kockázatot jelenthetnek.
Az UAP-okhoz kapcsolódó stigmák miatt mind ez idáig
nem születhettek hatékony hírszerzési elemzések.
A pilóták nem jelentettek, vagy ha igen, kinevették őket.
Végre sikerült elérni, hogy a ranglétra alján állók szava is hitelt nyerjen.
Ez is azt mutatja, mennyi előítéletet kellett leküzdeni.
Azelőtt pokoli nehéz volt
egy információt a döntéshozókig eljuttatni.
Pedig ez csakis jelentés útján működhet.
Ezért jött létre a légi anomáliákat vizsgáló hivatal
a Védelmi Minisztériumon belül.
Az AARO feladata az,
hogy a kormányzati szervektől kapott információkat elemezze,
a II. világháborúig visszamenően értékelje a hírszerzés jelentéseit,
és egy megfigyelési rendszert működtessen,
amelyhez az is csatlakozhat, aki titoktartási szerződést írt alá,
és nyíltan beszélhet arról, amit tapasztalt.
Nem azért nyertük meg a hidegháborút, mert jobban őriztük a titkainkat.
Azért nyertük meg,
mert hatékonyabban továbbítottuk az információt.
De az AARO-nál is valahogy mindig ügyelnek arra,
hogy semmi olyat ne állítsanak, ami nagy port kavarhat,
vagy bizonyítékként szolgálhat arra vonatkozóan,
hogy léteznek földönkívüli űrhajók.
2023 februárjában pedig már hiábavaló is lett volna elbagatellizálni
az amerikai légtérben észlelt furcsa jelenséget.
2023 februárjában Amerika számos azonosítatlan tárgyat lőtt ki,
összesen négyet a kontinens felett.
Az esetekről az Egyesült Államok minden vezető hírügynöksége beszámolt.
A Pentagon az imént adott tájékoztatást arról,
hogy egy vélhetően Kínából származó kémballont észleltek az USA északi részén.
Az USA sorozatban harmadszor, és az elmúlt kilenc napban negyedszer
lőtt ki egy azonosítatlan, nagy magasságban repülő tárgyat.
Ezeket Alaszka, a kanadai Yukon vidék és a Huron-tó felett észlelték.
Az első ilyen eset a több mint egy hete, Dél-Karolina partjai felett repülő
kínai kémballon megsemmisítése volt.
A kormány ugyanakkor
még mindig nem nevezte meg a kontinens felett kilőtt
három ismeretlen tárgyat.
Ez több okból is példátlan.
Világosan elmondták,
hogy egy kínai kémballon gyűjt információt a légterünkben.
Majd pár nappal később
a következő három tárgyat már sem azonosítani, sem megnevezni nem tudták.
A tengernyi megválaszolatlan kérdés
valamint Terry, John és Ryan élményeinek tükrében
kiderülhet egyáltalán valaha, hogy mi van valójában az égen?
VAJON KIDERÜL VALAHA AZ IGAZSÁG?
Egyszerűen nincs elég adatunk,
ugyanakkor minden azon múlik, mennyi energiát szentelünk az ügynek.
A kongresszus elismeri, hogy az UAP témája rendkívül sokrétű,
és adatközpontú megközelítést igényel.
A mai vita túlmutat az UAP-ok létezésének kérdésén,
ugyanis a köztársaságunkat meghatározó alapelvekről szól
az átláthatóság és elszámoltathatóság jegyében.
A témával már az állami szervek is foglalkoznak,
ami fontos lépés egy nyílt párbeszédhez.
Az amerikaiaknak joga van megismerni ismeretlen eredetű technológiákat,
idegen intelligenciákat és megmagyarázhatatlan jelenségeket.
A bejelentések kiugró száma
és az UAP-észlelések sokfélesége fontos kérdéseket vet fel.
Ha igaz, hogy az űrhajó lezuhant,
ahogy azt korábban állították, megtalálták esetleg a pilóták testét is?
Ahogy a NewsNationnek adott interjúban is elmondtam,
találtunk a helyszínen holttesteket.
Ezek emberi vagy nem emberi maradványok voltak?
Nem emberiek.
Sokak szerint ezek az állítások igazolják a földönkívüliek létezését.
A közösségi médiában gyorsan terjednek a hírek,
és sokan adnak hangot megdöbbenésüknek vagy szkepticizmusuknak.
Láttátok azt az ufó/UAP meghallgatást ma reggel? Azt a rohadt!
Hatalmas előrelépés az ufóközösség számára.
A kormány hirtelen bedobta az ufótémát. „Meglepi!”
Szeretném elsőként megkérni az idegeneket, hogy vigyenek magukkal.
Olyan tárgyak repkednek az égen, hogy ők is csak vakarják a fejüket.
Kötelességünk kideríteni, kik repkednek a hazánk felett.
A helyzet már sokkal jobb, mint volt, de még mindig van hová fejlődnünk.
Hogy mit tudunk most, amit korábban nem tudtunk? Semmit.
Jövő hónapban mit tudunk majd?
Semmit.
Hat hónap múlva? Semmit.
Időről időre kiszivárognak majd információk,
de ennyivel kell majd beérnünk.
Majd lesz egy kongresszusi vizsgálat, aminek a vége egy újabb fedősztori lesz.
Elismerték, hogy bizonyos dolgokat nem tudnak megmagyarázni.
Vizsgálják ugyan az eseteket, de az igazság sosem fog kiderülni.
A Rendleshami-erdőben, szolgálat közben sérültem meg,
és a légierő a Védelmi Minisztériummal együtt ezt a tényt megerősítette.
De soha nem mondták el sem Cherylnek, sem nekem, sem senkinek,
hogy pontosan mi történt velem, mi okozta a sérüléseimet.
Megírták, hogy sosem fogják kiadni az orvosi papírjait.
Johnt is értesítették, hogy a járandóságát megkapja,
de a leleit sosem fogják elküldeni.
Vajon ki tesz ilyet, és miért?
Miért csinálják ezt? Nincsenek válaszok.
Számomra ez az egész egy hatalmas talány.
Talán a birtokukban van már valamilyen idegen technológia,
amit hét lakat alatt őriznek.
Az, hogy erről nem beszélnek, csakis akkor elfogadható,
ha a nemzet biztonsága forog kockán.
Nem tudom, erről van-e szó. De szeretném tudni.
Talán sosem tudjuk meg,
mi a felelős a megmagyarázhatatlan égi fényekért és tárgyakért,
de egy biztos.
Ha az igazságra valaha fény derül,
az emberiség története hatalmas fordulóponthoz érkezik.
Ebben a témában még rengeteg a megválaszolatlan kérdés.
Lehetséges, hogy egy távoli civilizáció szondáival találkoztunk?
Én azt mondanám, ne lepődjünk majd meg, ha kiderül, hogy ez a helyzet.
Ez egy olyan dolog, aminek mindenre kiható következményei lehetnek,
és sokak számára felkavaró lehet,
de az adatokat tényként kell kezelnünk, függetlenül attól, mit bizonyítanak majd.
Ezt kell tennünk.
A feliratot fordította: Usztics Lili