Kun eräänä aamuna nousin ylös, oikea jalkani ei kestänyt kävelyä.
Polvi oli kipeä.
Se tapahtui lokakuussa 2012.
Pyysin vaimoani viemään minut lääkäriin.
Radiologi kysyi, oliko jalassa vammoja. En ollut ikinä loukannut polveani.
Hän totesi, että jalassa oli jokin esine.
Sitten hän näytti sen röntgenkuvasta.
Polvessani näkyi kynnen kokoinen neliö, josta lähti kaksi ohutta lankaa.
Kysyin, oliko esine jalkani sisällä. Oli kuulemma.
Mutta arpea ei ollut.
Kun näin kuvan ja sain tietää selittämättömästä esineestä ihoni alla,
aloin jo ahdistua.
Sitten aloin nähdä painajaisia asiasta, jonka koin vuosikymmeniä sitten.
Tapaus alkoi pyöriä mielessäni.
Ollessani ilmavoimissa lähdin ystävän kanssa telttailemaan.
Nautiskelin olostani,
mutta äkkiä näin epäsäännöllisesti välkkyviä valoja.
Yläpuolellemme ilmestyi tavaratalon kokoinen ufo.
Sen keskeltä tuli valkoinen valonsäde, joka nosti minut aluksen sisään.
Huusin täyttä kurkkua, kunnes menetin tajuntani.
Herätessäni näin oransseja ja valkoisia valoja teltan ulkopuolella.
Ihmettelin, mistä oli kyse.
SELVITTÄMÄTTÖMIÄ ILMIÖITÄ
Jestas. - Mikä tuo on?
Vuosien varrella videot oudoista valoista ja esineistä taivaalla -
ovat kiertäneet sosiaalisessa mediassa.
Huhtikuussa 2023 Pentagon kertoi yllättäen -
selvittävänsä yli 650:tä ilmoitusta tunnistamattomista lentävistä kohteista.
Määrä oli selvästi aiempaa suurempi.
Monet tutkittavista ilmoituksista -
olivat peräisin asevoimien henkilökunnalta.
Havainnot vaikuttavat mystisiltä,
mutta jotkut uskovat valtionhallinnon tienneen tapauksista jo pitkään.
MAHDOLLISIA SELITYKSIÄ
ONKO HALLITUKSELLA UFOSALAISUUKSIA?
Toisen maailmansodan aikana lentäjät havaitsivat ns. foo-hävittäjiä -
Tyynenmeren ja Euroopan ilmasotaoperaatioissa.
"Foo-hävittäjiksi" kutsuttiin oransseja, nopeasti liikkuvia valomuodostelmia.
Los Alamosin alueella New Mexicossa alkoi tapahtua toden teolla.
Tieteilijät, turvallisuustyöntekijät, siviilit, sotilaslentäjät...
Ihmiset kaikilta elämänaloilta näkivät tunnistamattomia lentäviä kohteita.
Ilmavoimat aloitti ilmiöiden tutkimisen,
ja lopulta syntyi Blue Book -projekti.
Projektilla oli kaksi päätavoitetta.
Tarkoitus oli analysoida ufodataa ja selvittää,
olivatko tunnistamattomat kohteet uhka kansalliselle turvallisuudelle.
Siviilit tekivät runsaasti havaintoja. Toimintaa oli siis melkoisesti.
Aiheenamme ovat niin sanotut lentävät lautaset.
Ilmavoimat on ottanut tehtäväkseen selvittää,
onko jokin näistä lentävistä kohteista mahdollinen uhka Yhdysvalloille.
Havaintoja kertyi yhteensä yli 12 000.
Niistä reilut 700 jäi vaille selitystä.
Koko kansakunta oli joutumassa ufohysterian valtaan.
Lehdissä kerrottiin kissankorkuisin kirjaimin ufoista pääkaupungin yllä.
Ilmavoimat on saanut satoja ilmoituksia oudoista esineistä taivaalla.
Asiaan ei löytynyt selkeää ratkaisua, ja koko tutkinnasta haluttiin eroon.
Ilmavoimat tilasi tutkimuksen, jonka lopputulema oli toivotunlainen -
eli se, ettei ilmiössä ole mitään merkittävää,
vaikka havainnot kertoivat päinvastaista.
Se jäi siihen.
Ilmavoimia on toisinaan syytetty ufotiedon salaamisesta.
Miten kommentoitte?
Syytökset eivät pidä paikkaansa.
Ihmiset kertovat nykyäänkin ufokokemuksista ja kohtaamisista,
jotka ovat johtaneet jopa vammoihin ja sairauksiin.
Heille on siis koitunut todistettavia seurauksia -
kokemistaan havainnoista tai kohtaamisista.
Vuonna 1977 palvelin ilmavoimissa ylikersanttina -
Whiteman-tukikohdassa läntisessa Missourissa.
Olin saanut lääkintämiehen koulutuksen ja työskentelin ystäväni Tobyn kanssa.
Vietimme vapaa-aikaakin yhdessä. Kerran hän ehdotti telttaretkeä.
DEVIL'S DEN -METSÄALUE 11. KESÄKUUTA 1977
Lähdimme tukikohdasta kohti etelää 11. kesäkuuta 1977.
Tobyn mukaan alueella olisi jonkinlainen ylänkö.
En ollut käynyt siellä aiemmin. Maisemat olivat aivan upeat.
Pystytimme leirin ja juttelimme.
Sitten...
Äkkiä kaikki ikään kuin pysähtyi.
Toby katsoi vasemmalle eli länttä kohti.
Hän kysyi: "Olivatko nuo valot tuossa äsken?"
Mitkä valot? Ei keskellä metsää pitäisi olla mitään valoja.
Astahdin taaksepäin.
Näin horisontissa kirkkaiden tähtien muodostaman kolmion.
Kaikki olivat yhtä kirkkaita.
Tähdet pyörähtivät noin 120 astetta myötäpäivään.
Uskon, että kyseessä oli kolmionmuotoinen alus.
Se tuli selvästi meitä kohti.
Esine teki täyden voltin kaksi kertaa.
Se oli tavaratalon kokoinen. Korkeutta oli useita kerroksia.
Siinä oli ikkunoita, joista tuli valoa.
Esineen keskeltä -
tuli valonsäde, jonka halkaisija oli noin softball-pallon kokoinen.
Maidonvalkoinen valonsäde laskeutui suoraan nuotiomme keskelle.
Jotenkin sekä Toby että minä päädyimme kolmioesineen sisälle.
Avasin silmäni ja ihmettelin, missä olin ja näinkö unta.
Se tuntui liian todelta uneksi. Ei se ollut unta.
Kuulin Tobyn huutavan. Tunsin hänen äänensä.
Mutta en pystynyt liikkumaan. Pääni ei liikkunut, eivätkä sormet.
Pystyin liikuttamaan vain silmiäni.
Näin kuusi tai seitsemän olentoa peräkkäin.
Niillä oli hiekanväriset lentopuvut. Olkapäässä oli oranssi merkki.
Etummainen teki jotain ohjauspaneelille.
Minut vietiin pitkää käytävää pitkin valkoiseen, kupolikattoiseen huoneeseen.
Siellä oli röntgenkuvauspöytä.
Huoneessa oli kaksi olentoa. Ne olivat yli kaksimetrisiä.
Niillä tuntui olevan lääketieteellinen asenne.
En uskonut niiden tappavan minua. Satuttaa ne kyllä voisivat.
Ja satuttivatkin. Menetin tajuntani ja vaivuin syvään uneen.
Herätessäni näin oransseja ja valkoisia valoja teltan ulkopuolella.
Herättyäni olin jotenkin tokkurainen.
Kysyin Tobylta, mitä ulkona oli.
En saanut häneltä järkevää vastausta. Olin aivan kauhuissani.
Auringonnousuun oli 45 minuuttia,
kun näimme aluksen lähtevän.
Istuimme teltassa kauhusta kankeina.
Toby ehdotti, että juoksisimme autoon ja häipyisimme.
Paluumatkalla Devil's Denistä -
me kumpikin tunsimme kipua ja kärsimme nestehukasta.
Aurinko oli juuri noussut, ja sen valo sattui silmiini valtavasti.
Olin todella valonarka.
Kotiin päästyäni en tiennyt, mitä kertoisin vaimolleni.
Tai mitä edes oli tapahtunut.
Vaimomme veivät meidät tukikohdan sairaalaan.
Vaimoni ihmetteli, mikä minua vaivasi.
Vastasin vain: "Heräsin tällaisena."
En osannut vastata lääkärien kysymyksiin yhtään sen paremmin.
Tapausta oli silloin vaikea ymmärtää.
Kävi ilmi, että silmieni sarveiskalvoissa oli palovammoja.
Sen tyyppisiä vammoja voisi saada vaikka hitsatessaan ilman suojavisiiriä.
Silmäni olivat hyvin kipeät. Jäin sairaalaan useiksi päiviksi.
Huone pidettiin hämäränä, ja silmiini laitettiin voidetta.
Lisäksi sain kipulääkettä ja rauhoittavaa lääkettä ruiskeina.
Kolmantena iltana huoneeseeni tuli ilmavoimien OSI-tutkimusyksikön agentti.
Hän käveli vuoteeni vierelle ja piti kädellään ovea kiinni.
Hän kumartui aivan kasvojeni eteen ja sanoi:
"Kuule poju, me kumpikin tiedämme, että te puupäät -
kohtasitte metsässä jotakin. Tiedät varmaan, mitä tarkoitan."
En osannut vastata.
En ymmärtänyt tapahtunutta, mutta hän tiesi avaruusaluksesta.
Sairaalasta kotiutumisen jälkeen Terry saa komentajalta käskyn -
olla puhumatta telttaretken tapahtumista koskaan kenellekään -
ja katkaista yhteydenpito Tobyn kanssa.
Tobylle järjestettiin pikavauhdilla komennus Japaniin.
Hän lähtisi parin viikon päästä.
Halusin hyvästellä hänet,
jotta saisin asialle jonkinlaisen päätepisteen.
Menin Tobyn luokse hyvästelemään hänet.
Hän tuli makuuhuoneesta tukka pystyssä ja likaisessa paidassa.
Hänen silmänsä verestivät, ja hän haisi viinalta.
Hän sanoi: "Tapahtuihan se todella?"
Vastasin: "Kyllä tapahtui. Et ole tulossa hulluksi."
Hän kysyi, miksi niin kävi juuri meille. Siihen en osannut vastata.
Se oli viimeinen kerta, kun näin Tobyn. Vuosia myöhemmin kuulin hänen kuolleen.
Terry ei ole ainoa asevoimien jäsen, joka joutui salaamaan oudon kokemuksen.
Useimmissa kokemuksissa on luultavasti kyse -
unihalvauksista ja muista vastaavista tiloista.
Joissakin tapauksissa todisteet ovat kuitenkin varsin vakuuttavia.
Eräässä kiehtovassa tapauksessa -
USA:n ilmavoimien palveluksessa Englannissa ollut John Burroughs -
havaitsi lähietäisyydeltä erikoisen tunnistamattoman lentävän kohteen.
Tapaus sattui tukikohtaa ympäröivässä metsässä.
Olin komennuksella RAF Woodbridge -tukikohdassa.
Rendleshamin metsän tapaus sattui RAF Woodbridge -tukikohdan lähellä -
kolmelta aamuyöllä joulukuun 26. päivänä vuonna 1980.
Olin yöpartiossa esimieheni kanssa,
ja hän huomasi outojen valojen laskeutuvan taivaalta metsään.
Tukikohdasta päätettiin lähettää partio tutkimaan,
oliko metsään pudonnut jotain.
Lähdimme ajamaan syvemmälle metsään metsätietä pitkin,
kunnes aita esti etenemisen.
Tunnelma oli outo. Tuntui kuin metsä olisi hohtanut valkoista valoa.
Valkoisen valon sisällä näytti olevan punainen soikio,
jonka alapuolella oli sinivalkoista valoa.
Lopulta ilmiö kohosi metsän ylle ja syöksähti rannikkoa kohti.
Esimiehet eivät tienneet, mistä oli kyse.
Meidän käskettiin tutkia alue päivänvalossa, joten teimme niin.
Huomasimme maassa painaumia ja puiden latvoissa vaurioita.
Metsätapaus ei jäänyt vaivaamaan minua.
En osannut selittää tapahtunutta, mutta jatkoin vain elämääni -
entiseen tapaan.
Suoritin loppuun kahden vuoden komennukseni Woodbridgessa.
Burroughsin palvelustiedot luokiteltiin salaisiksi.
Maamme salassapitojärjestelmä on hyvin mutkikas.
Eri viranomaiset ja muut tahot -
voivat salata tietoa niin tiukasti,
että edes senaatin tiedustelukomitea ei pääse siihen käsiksi.
On olemassa kokonainen salailun ja peittelyn verkosto,
jota on vaikea purkaa ja joka estää tiedonsaantia.
Sotilasoperaatioiden tapahtumia voidaan pitää tiedon salaamisen perusteina.
Kenen tahansa tiedot voidaan salata.
En siis ymmärrä, miten nimeni vuoti julkisuuteen,
mutta niin kävi minulle ja muutamalle muulle osalliselle.
Sen jälkeen muun muassa CNN alkoi aktiivisesti selvitellä olinpaikkojamme.
CNN teki tapauksesta juttua.
Kun tukikohdan tapauksesta oli kulunut neljä vuotta,
CNN:n erikoisohjelma tuli ulos.
Tämä on Woodbridge, Yhdysvaltain ilmavoimien tukikohta Englannissa.
Täällä tapahtui jotain, joka vaikutti tieteiskirjallisuuden kuvitelmilta.
Voin sanoa vain, että kun tapaus tuli julki,
se tapahtui puolustusministeriön asiakirjojen välityksellä.
Ilmavoimat ja puolustusministeriö eivät enää voineet kieltää tapahtunutta.
Otsikoissa puhuttiin "avaruusolioista tukikohdassa".
CNN otti minuun yhteyttä, mutta kieltäydyin haastattelusta,
sillä olin allekirjoittanut salassapitosopimuksen -
ennen komennukseni päättymistä.
Muutama muu kertoi kokemuksistaan CNN:lle nimettömänä.
Uskoakseni näin ufon.
Se oli jonkin sortin avaruusalus muualta kuin maapallolta.
Aina kun lehdistö kiinnostuu asevoimiin liittyvistä asioista,
komentoketjun ylemmät tahot päättävät, mitä saa sanoa ja miten asia hoidetaan.
Ilmavoimissa tiedettiin tapauksen paljastuneen,
mutta en tiedä, aavistettiinko siellä, kuinka iso juttu siitä tulisi.
Tapauksen saama julkisuus alkoi kuitenkin selvästi olla liikaa.
Viranomaiset toimittivat yleisölle päivittäin tietoa median kautta.
Osa tiedoista jätettiin kuitenkin julkistamatta -
salassapitosopimusten ja salausluokitusten nojalla.
Osittaisten tietojen varassa -
oli mahdotonta muodostaa kokonaiskuvaa tapahtumista.
HILJENSIKÖ HALLITUS TIETOVUOTAJAT PELOTTELULLA?
Hallinnossa työskennelleiden on vaikea puhua tästä.
Joissakin tapauksissa on tehty salassapitosopimuksia -
tai tietoa on kielletty jakamasta -
edes muulle henkilöstölle, jolla olisi lupa tiedon käsittelyyn.
Toki puhumista saatetaan karttaa osittain varovaisuudestakin,
mutta tosiasia on, että sotilaslainsäädännön rikkomisesta -
joutuu pulaan, olipa tapaus millainen tahansa.
Entiset sotilaat, kuten John ja Terry,
ovat joutuneet salaamaan oudot kokemuksensa vuosikymmenien ajan.
Ennen kuin näin ne röntgenkuvat vuonna 2012,
olin mielestäni jo käsitellyt 40 vuoden takaisen kokemukseni -
enkä aikonut ikinä puhua siitä.
Mutta kun näin röntgenkuvissa vierasesineen,
sain vahvistuksen sille, että minuun oli silloin kajottu.
Päätin kirjoittaa Devil's Denin tapauksesta kirjan -
ja puhua asiasta julkisuudessa.
Ajattelin, että kun aiheesta keskustellaan,
se luo hallinnolle painetta myöntää tosiasiat.
Kun aloin kirjoittaa kirjaani vuonna 2017,
halusin saada kopion potilastiedoistani vuodelta 1977.
Tein kirjallisen tietopyynnön.
Kuuden vuoden ajalta minusta oli kertynyt potilastietoja vain vähän.
Asiakirjapinkan olisi pitänyt olla paksu, mutta siinä olikin valtavia aukkoja.
Kävi siis selväksi, että en pääsisi asian ytimeen omin voimin.
Tutkiessani ufosieppausten implantteja löysin Derrel Simsin.
Toimin yksityisetsivänä Texasissa.
Olen entinen sotilaspoliisi ja CIA-agentti.
Nykyään kerään todisteita ihmisten ja muukalaisten kohtaamisista.
Olen myös itse tutkinut implantteja. On paljon meille tuntematonta.
Implantit ovat vierasesineitä, joita joskus löytyy siepattujen ihon alta.
Niiden tarkoitusta ei tiedetä,
mutta jotkut uskovat, että niillä tutkitaan ihmiskehoa.
Luulen, että joillakin implanteilla tarkkaillaan kehon toimintoja,
mutta ihmiset, joilla niitä on, eivät yleensä tiedä niistä.
Ne löytyvät sattumalta.
Kuka asensi esineen jalkaani?
Asialla on yhtä hyvin voinut olla avaruusolio kuin oman maani hallitus.
Arvelin esinettä jonkinlaiseksi jäljityslaitteeksi.
Ahdistava löytö kaikkinensa.
Kun tapasin Terry Lovelacen, kävimme hyvin kiintoisan keskustelun.
Kutsuin hänet käymään Texasissa, ja meistä tuli ystävät.
Hei, Terry.
Derrel, mukava nähdä. - Tulehan tänne.
Pitkästä aikaa. - Niinpä.
Toin kuvia, joita et ole tainnut vielä nähdä.
Nämä röntgenkuvat jalastani ovat marraskuulta 2017.
Implantti näkyy näissä.
Jos esine olisi ihmisten teknologiaa, se olisi helppo havaita.
Minua ihmetyttää, miten esine päätyi kehooni -
jättämättä minkäänlaista arpea mihinkään.
Kummallista.
Otin yhteyttä kirurgiin ja lähetin röntgenkuvat hänelle.
Sovimme puhelimitse esineen poistosta.
Poisto oli määrä tehdä joulukuussa, mutta esine katosi marraskuussa.
Se oli ehkä marraskuun 16. päivän aamu.
Herätessäni tunsin kovaa kipua molempien jalkojeni yläosissa.
Alueella oli myös pistohaavoja.
Aavistelin, että esine oli haettu pois.
On ahdistavaa saada tietää, että omassa kehossa on jotain vierasta.
Sitten se katoaakin aivan yhtäkkiä.
Kerro vähän ongelmistasi röntgenkuvien kanssa.
En halunnut mennä enää veteraanisairaalaan.
Siitä olemme yhtä mieltä.
Päätin kuvauttaa jalan kiropraktikon vastaanotolla.
En luota veteraaniministeriöön.
Hallituksella on hallussaan sotilaiden, kuten Terryn, potilastietoja.
En tunne muiden taustoja, mutta tiedän, että on todella vaikeaa -
saada veteraaniministeriöltä potilastietoja tai mitään apua.
Ongelmia alkoi tulla, kun sairastuin.
Liittyessäni ilmavoimiin olin terve. Ei sinne olisi otettu sydänvikaista.
Piti olla täysin terve.
Kun aktiivipalvelukseni päättyi vuonna 1988,
terveystarkastuksessa sydämestäni löytyi vaurioita.
Myöhemmin aloin kärsiä silmävaivoista.
Lääkäri kysyi, olinko altistunut säteilylle.
En tietääkseni ollut, mutta silmistäni löytyi säteilyvaurioita.
Heti metsätapauksen jälkeen minulla oli ollut joitakin vaivoja,
mutta en osannut yhdistää tuntemuksiani tapaukseen.
Tutkittuani aihetta tajusin, että vaivani johtuivat tapauksesta metsässä.
John Burroughsin pyyntöön nähdä potilastietonsa tiedonvapauslain nojalla -
ei suostuttu.
Hän ei myöskään saanut hänelle kuuluvia veteraanitukia.
Jos tiedot on salattu, tukihakemuksesta jää puuttumaan tarvittavia asiakirjoja.
Ilmavoimat päätti salata sen tosiasian, että palvelin vuosina 1979–1982.
Olen Cheryl Bennett.
Olin senaattori John McCainin henkilöstöavustaja.
Autoin ihmisiä, joilla oli ongelmia veteraaniministeriön kanssa.
Elokuussa 2013 tapasin ilmavoimissa palvelleen John Burroughsin.
Hän tarvitsi apua DD-214-lomakkeen ja potilastietojensa kanssa.
Palveluksensa päättävät saavat DD-214:n.
DD-214-lomake annetaan aina aktiivisen palveluksen päättyessä.
Lomake on todistus palveluksesta tukien saamista varten.
John ei saanut lomaketta.
Kun hän sitten tarvitsi hoitoa, asia muodostui ongelmaksi.
Palvelusajasta ei ollut todisteita.
Hetkittäin hän joutui jopa epäilemään omaa mielenterveyttään -
ja muistojensa paikkansapitävyyttä.
Asia eteni oikeusministeriölle asti.
Jonkun, jolla oli pääsy salaisiin tietoihin, piti tutkia paperini,
mutta hän ei päässyt niihin käsiksi.
Vain se pystyttiin vahvistamaan, että olin palveluksessa tapauksen aikana.
Muut tietoni olivat yhä salaisia.
Jos tiedot on luokiteltu salaisiksi,
niitä on oikeastaan mahdotonta saada käsiinsä.
Sain oikeusministeriöstä jopa kirjeen,
jossa todettiin:
"Turha yrittää ratsastaa John McCainin nimellä. Ei se auta asiaasi."
Se suututti.
Kongressi, CIA, FBI,
oikeusministeriö ja puolustusministeriö...
Kaikki korkeat viranomaistahot olivat mukana tietojen peittelyssä.
Joidenkin asevoimien jäsenten mielestä -
suurin ongelma ei kuitenkaan ole viranomaismanipulointi -
vaan tiedon puute.
EIKÖ HALLITUSKAAN TIEDÄ TOTUUTTA?
Opiskelin ilmailu- ja avaruustekniikkaa.
Sen jälkeen lensin laivastossa F-18 Super Hornet -hävittäjiä -
itärannikolla Virginia Beachin lähellä useita vuosia.
Vuonna 2014 lennoilla näkyi tutkassa usein kohteita.
Tutkan anturit on liitetty lentäjän kypärään,
jolloin ohjaamonäkymä on eräänlaista lisättyä todellisuutta.
Taivaalla piti olla vain Horneteja.
Mikä tahansa muu lentävä kohde pisti aina heti silmään.
Kyseessä voisi olla matkustajakone,
mutta näkemämme kohteet eivät liikkuneet kuten lentokoneet.
Ne saattoivat olla paikoillaan ja liikkua sitten nopeasti tai hitaasti.
Ne olivat taivaalla koko päivän.
Viime vuosina on ufojen eli tunnistamattomien lentävien kohteiden -
sijaan alettu puhua UAP-ilmiöistä eli tunnistamattomista ilmiöistä ilmassa.
Ufot ovat kulttuurissamme jo varsin vakiintunut käsite.
Termi yhdistetään välittömästi muukalaisiin ulkoavaruudesta.
Ufo on terminä latautunut. Halusimme välttää sitä -
ja löytää tilalle jonkin neutraalimman vastineen.
UAP-ilmiö ei välttämättä edes viittaa esineeseen,
vaan vaikkapa ilmakehän ilmiöön.
Tarkkailtuamme kohteita tulimme siihen johtopäätökseen,
että kyse oli salaisesta hankkeesta, josta emme tienneet.
Voisiko kyseessä olla vaikkapa Venäjän tai Kiinan keksintö,
jonka avulla ne voivat operoida sotilasilmatilassa vailla seuraamuksia?
Jos ne näyttäisivät Venäjän tai Kiinan koneilta,
asiaan puututtaisiin. Ilmakansalliskaarti kutsuttaisiin luultavasti apuun.
Sitten Ryan näki omin silmin lähihistorian kohutuimman UAP-ilmiön.
Tammikuussa 2015 lensimme Floridan rannikolla -
ja kuvasimme ufovideon.
Video on kuvattu noin seitsemän kilometrin korkeudessa meren yläpuolella.
Kohde on samalla korkeudella. Kuvanlaatu on melko hyvä.
Tässä näkyy kohteen kallistuminen.
Se käännähtää kuin gimbaali.
Gimbaalimekanismi mahdollistaa esineen kääntymisen akselilla.
Vuonna 2017 näin New York Timesin jutun, jossa video oli mukana.
Tunnistin tilanteen ja kaverieni äänet videolla.
Katso tuota! - Se kääntyy.
Sosiaalisessa mediassa video antoi UAP-keskustelulle uutta puhtia.
Jätettyäni työni Pentagonissa -
minulle valkeni, että sotilasilmatilaamme on loukattu -
jatkuvasti jo muutaman vuoden ajan,
eikä asialle tehdä mitään.
Katso tuota lentoa!
Kohteet eivät käyttäytyneet viholliskoneiden tavoin,
joten asia jäi sen takia vaille suurempaa huomiota.
Jäivätkö UAP-ilmiöt huomiotta, koska aiheeseen ei haluttu kajota -
vai koska protokolla puuttui?
Kansallisen turvallisuuden alalla oli monia eri tahoja,
jotka olivat tekemisissä ongelman kanssa,
mutta yhdelläkään taholla ei ollut asiasta kokonaisvastuuta.
Siinä vaiheessa liityin itse mukaan, lopulta varsin julkisesti.
Senaatin määrärahakomitea piti koko juttua -
pelkkänä ufohölynpölynä.
Se ei halunnut rahoittaa tähän liittyviä hankkeita, ja siltä puuttui tietoa.
Ehdotin, että aiheesta pyydettäisiin julkinen raportti -
tiedustelutahoilta.
Raportti julkaistiin kesäkuussa 2021.
Alustavassa raportissa UAP-ilmiöt -
oli jaettu viiteen pääluokkaan:
ilmassa olevat esineet, luonnonilmiöt, vieraan valtion asejärjestelmät,
Yhdysvaltain hallinnon kehitysohjelmat sekä muut, selittämättömät ilmiöt.
Alustavan raportin kongressikäsittely oli merkittävä,
sillä tuntemattomien ilmiöiden olemassaolo myönnettiin ensi kertaa virallisesti.
Ryan Graves ei ole vain lentäjä vaan myös avaruustekniikan insinööri.
Kun sellainen henkilö kertoo nähneensä näitä ilmiöitä -
vieläpä säännöllisesti, väitteen voi ottaa tosiasiana.
Tunnistamattomat ilmiöt ilmassa ovat mahdollinen turvallisuusuhka.
Ilmiöihin liittyvä stigma on liian kauan estänyt niiden tehokkaan analysoinnin.
Lentäjät ovat pilkan pelossa välttäneet ilmoittamista.
Kongressikäsittely toi uskottavuutta kenttähenkilöstön lausunnoille.
Aiheeseen liittyvät ennakkoluulot ovat niin syvään juurtuneita,
että vaadittiin kaikki tämä, jotta tieto kulkisi kentältä päättäjille.
Raportit ovat osa sitä prosessia.
Siksi Pentagonin alaisuudessa toimii nyt poikkeamia tutkiva uusi virasto AARO.
Virasto ottaa vastaan tietoja kaikilta hallintoelimiltä,
analysoi sitä, käy läpi tiedot toisen maailmansodan ajalta asti -
ja kehittää prosessia, jonka puitteissa voisi jakaa salassa pidettävää tietoa -
ja kertoa kokemuksistaan ilman seuraamuksia.
Kylmää sotaa ei voitettu salaamalla asioita,
vaan jakamalla tietoa tehokkaasti.
Virasto kuitenkin välttää sanamuotoja, jotka saisivat median innostumaan -
tai jotka voisi tulkita todisteiksi -
mahdollisten avaruusalusten olemassaolosta.
Yhdysvaltain ilmatilan outojen ilmiöiden kuittaaminen yksiselitteisesti -
kävi mahdottomaksi helmikuussa 2023.
Helmikuussa 2023 Yhdysvallat ampui alas useita kohteita.
Niitä oli yhteensä neljä manner-USA:n yllä.
Aihetta käsiteltiin maan kaikissa uutismedioissa.
Juuri ennen lähetyksen alkua Pentagon ilmoitti jäljittävänsä -
kiinalaista vakoilupalloa maan pohjoisosassa.
Jo neljännen kerran vain yhdeksän päivän aikana -
Yhdysvallat ampui alas tunnistamattoman lentävän kohteen.
Kohteet olivat Alaskan, Kanadan Yukonin ja Huronjärven yllä.
Reilu viikko sitten ammuttiin alas kiinalainen vakoilupallo -
Etelä-Carolinan rannikolla.
Yhdysvallat ei vieläkään puhu alas ammutuista kohteista -
muina kuin "kohteina".
Tapaus oli ennennäkemätön.
Meille kerrottiin selvin sanoin lähistöllä havaitusta vakoilupallosta.
Heti perään kuitenkin -
ammuttiin alas kolme kohdetta, joita ei vieläkään ole tunnistettu.
Ottaen huomioon tapauksiin liittyvä epävarmuus -
ja asevoimien jäsenten, kuten Terryn, Johnin ja Ryanin kokemukset,
onko ihmiskunnan edes mahdollista päästä selvyyteen taivaan tapahtumista?
SELVIÄÄKÖ TOTUUS KOSKAAN?
Tietoa ei ole tarpeeksi. Selvyys saadaan vain keskittämällä aiheeseen voimavaroja.
Kongressi ymmärtää UAP-aiheen monimutkaisuuden -
ja sen vaatiman datakeskeisen lähestymistavan.
Keskustelussa ei ole vain UAP-ilmiöiden olemassaolo,
vaan myös läpinäkyvyyden ja vastuun periaatteet, joihin kansakuntamme nojaa.
Keskustelu on siirtymässä julkiselle sektorille.
Uskon, että sen myötä keskustelu muuttuu myös avoimemmaksi.
Kansalaisillamme on oikeus saada tietoa teknologiasta, jonka alkuperää ei tunneta,
maapallon ulkopuolisesta elämästä ja selittämättömistä ilmiöistä.
Jo pelkkä havaintojen ja kokemusten määrä riittää herättämään vakavia kysymyksiä.
Jos aluksen jäänteet tosiaan ovat olemassa,
onko tallella myös lentäjien jäänteitä?
Kuten olen jo aiemmin julkisuudessa todennut,
osa löydöistä on orgaanista ainesta.
Ihmisistä vai muista eliöistä?
Muista eliöistä.
Moni pitää väitteitä todisteina Maan ulkopuolisesta elämästä.
Sosiaalisessa mediassa uutiseen reagoitiin voimakkaasti.
Katsoitteko sen ufokuulemisen? Koko juttu on ihan tajuton.
Valtava edistysaskel ufoyhteisölle.
Hallitus yllättää kaikki avaruusolioilla.
Olisin mielelläni ensimmäinen avaruusolioiden mukaan lähtijä.
Taivaalla lentelee esineitä, joiden alkuperää ei tiedetä.
Onhan valtion tiedettävä, kuka sen ilmatilassa lentää.
Tilanne on parantunut roimasti, mutta vielä riittää tehtävää.
Mitä uutta tietoa meillä on nyt? Ei mitään.
Entä ensi kuussa? Ei mitään. Tai puolen vuoden päästä? Ei mitään.
Pieniä vuotoja voi tulla silloin tällöin. Jos niihin tyytyy, muuta ei saa.
Entä mitä kongressikäsittely tuottaa? Taas yhden peitetarinan.
Valtionhallinto myöntää selittämättömät ilmiöt ja tutkii niitä,
mutta totuus ei tule ilmi ikinä.
Sain vammoja työtehtävissä Rendleshamin metsässä.
Lopulta ilmavoimat ja ministeriöt myönsivät,
että sain vammani siellä.
Yksikään taho ei silti ole ilmaissut julkisesti eikä yksityisesti kenellekään,
mikä vammani tarkalleen ottaen aiheutti.
Sain kirjeitse tiedon, ettei potilastietoja luovuteta.
Samoin John. Hänelle myönnettiin asiaankuuluvat tuet,
mutta potilastietoja ei aiota antaa.
Kuka sellaista tekisi ja miksi? Näihin kysymyksiin ei vastata.
Ilmiö on siis yhä tuntematon.
Uskon, että valtiolla on hallussaan muukalaisteknologiaa. Jossain piilossa.
Ainoa mieleeni tuleva syy asian salaamiselle -
olisi maanpuolustukseen liittyvä syy.
En tiedä, onko asia niin, mutta tahtoisin tietää.
Selittämättömien valoilmiöiden ja esineiden syy ei ehkä selviä koskaan,
mutta yksi asia on varma.
Jos totuus joskus paljastuu, se voi mullistaa historian kulun täysin.
Aiheeseen liittyy vielä monia ratkaisemattomia kysymyksiä.
Voisivatko havainnot olla kaukaisen sivilisaation lähettämiä luotaimia?
Jos niin on, sen ei pitäisi yllättää ketään.
Se on selitys, jonka seuraukset olisivat kaikkein järisyttävimmät.
Moni saattaisi mennä asiasta tolaltaan,
mutta dataan täytyy luottaa, olipa sen tuottama johtopäätös mikä tahansa.
Niin se vain on.
Tekstitys: Heidi Mäki