Jeg stod op en morgen
og kunne ikke støtte på mit højre ben,
og mit knæ gjorde ondt.
Det var i oktober 2012.
Jeg bad min kone om at køre mig på hospitalet, så de kunne se på benet.
Radiologen spurgte mig: "Har du været ude for en ulykke?"
"Nej, jeg har aldrig skadet knæet."
Og han siger: "Der er en genstand her."
Han lagde røntgenbilledet på lysboksen og viste mig det.
En lille firkant i mit knæ
på størrelse med en negl, med to ledninger.
"Er den inde i mit ben?"
Han sagde: "Ja.
Men du har intet ar."
Da jeg så røntgenbilledet
og fandt ud af, at den var under huden uden en forklaring,
blev jeg bange.
Og så begyndte jeg at have mareridt om noget,
som skete for mig for flere årtier siden,
en gentagelse af det, der skete.
Da jeg var i luftvåbnet, tog jeg på campingtur med en ven.
Og det er hyggeligt.
Indtil jeg ser lys blinke med mærkelige intervaller,
og en ufo på størrelse med en Walmart hænger over os.
Midt på den
kom en mælkehvidt lys, som førte mig ind i skibet.
Og jeg skreg så højt, jeg kunne,
og så var jeg ude, bevidstløs.
Jeg vågnede til blinkende gule, orange og hvide lys
uden for teltdugen.
Jeg tænkte: "Hvad er det?"
MÆRKELIGE FILER FØRER TIL FLERE SPØRGSMÅL END SVAR
- Åh gud. - Hvad er det?
I årenes løb er utallige videoer af sære lys og objekter på himlen
blevet delt og delt igen på sociale medier.
Men i april 2023 overraskede embedsfolk på Pentagon offentligheden,
da de meddelte, at de efterforskede over 650 rapporter
om uidentificerede flyvende objekter og lys,
en drastisk stigning fra de seneste år.
Mange af disse rapporter,
som efterforskes officielt,
er blevet indsendt af militærpersonale.
Observationerne synes at trodse forklaringer,
men nogle siger, at regeringen har kendt til den slags begivenheder i årtier.
MULIGHEDER
HAR REGERINGEN HEMMELIGHEDER OM UFOER?
Under 2. verdenskrig begyndte piloter at se det, de kaldte Foo Fighters,
af og til over Stillehavet og Europa.
Foo Fighter var navnet på formationer af orange lys,
som ses bevæge sig hurtigt.
Det tog til i og omkring Los Alamos i New Mexico.
Forskere, sikkerhedsfolk, civile, militærpiloter...
Alle slags mennesker så disse uidentificerede flyvende objekter.
Så på det tidspunkt begyndte luftvåbnet at undersøge det.
Det blev til Projekt Blå Bog.
Projektet havde to hovedmål.
At analysere UFO-data og afgøre, om disse uidentificerede objekter
truede den nationale sikkerhed.
Offentligheden og civile rapporterede om dem,
så der var en enorm aktivitet.
Jeg skal tale om såkaldte flyvende tallerkener.
Luftvåbnets interesse i dette problem har været at identificere noget i luften,
som kan udgøre en trussel mod USA.
De samlede over 12.000 observationer
og kunne ikke forklare over 700 af dem.
Der opstod næsten landsdækkende kaos.
Der var artikler med store bogstaver om ufoer over hovedstaden.
Hundredvis af rapporter om mærkelige objekter på himlen
er blevet indgivet til luftvåbnet.
De var i sidste ende ikke i stand til at løse det
og ville krydse det af på listen.
Så luftvåbnet bestilte en undersøgelse,
som nåede den konklusion, de ønskede.
At det ikke påvirker videnskab og nationalsikkerheden,
selvom dataene modsagde den konklusion.
Og så droppede de det.
Luftvåbnet er blevet beskyldt for at skjule oplysninger om ufoer.
Hvad siger du til det?
De anklager er helt usande.
Den dag i dag fortæller folk om mange forskellige oplevelser og møder.
Folk har fortalt om sår og sygdomme
efter at have været tæt på,
hvilket beviser, at de blev påvirket på en virkelig måde
efter en oplevelse eller et møde.
I 1977 var jeg underofficer.
Jeg var stabssergent på Whiteman-basen i det vestlige Missouri.
Jeg var uddannet ambulanceassistent og arbejdede med min ven, Toby.
Vi sås i weekenden.
Han sagde: "Jeg har en idé. Lad os tage på telttur."
11. JUNI, 1977
Den 11. juni 1977 forlod vi basen og kørte sydpå.
Toby sagde: "Der er et stykke højland."
Jeg havde aldrig været der, og det var fantastisk.
Vi fandt det straks.
Vi slog lejr og sad og snakkede,
og så...
...blev der fuldstændig stille.
Og Toby har hovedet vendt mod venstre, så det var mod vest.
Han sagde: "Terry, var de lys der før?"
"Hvilke lys?"
Vi er ude i ødemarken, hvor der ikke er lys.
Jeg trådte et skridt tilbage.
Og i horisonten var der en trekant, som bestod af meget lyse stjerner.
De havde samme lysstyrke.
De tre stjerner drejede 120 grader med uret.
Jeg tror, at vi så på et trekantet fartøj,
som tydeligvis var på vej mod os.
Og den lavede en hel saltomortale, og den gjorde det to gange.
Den var på størrelse med en Walmart.
Flere etager høj, og der var vinduer,
og der strømmede lys ud af vinduerne.
Midt på den kom et lys med samme diameter som en softball.
Det var et mælkehvidt lys,
og det landede midt i bålet.
Jeg ved ikke hvordan, men Toby og jeg var begge inde i den trekant.
Jeg åbner øjnene og tænker:
"Drømmer jeg? Hvad er det for et sted?" Det føltes for ægte til at være en drøm.
Det var ingen drøm. Det ved jeg.
Jeg hørte Toby skrige. Jeg genkendte hans stemme.
Men jeg kan ikke bevæge mig.
Jeg kan ikke dreje hovedet eller løfte en finger.
Jeg kan kun bevæge øjnene.
Jeg så en række med seks eller syv væsener.
De havde lysebrune flyverdragter på med et orange mærke på skulderen.
Fyren foran lavede noget på et panel.
De førte mig gennem en lang gang til et hvidt rum med hvælvet loft.
Og der var et ret almindeligt røntgenbord.
Der var to væsener i rummet, og de var to meter høje.
Der var en klinisk, medicinsk stemning.
Jeg troede ikke, de ville dræbe mig. Jeg troede, de ville skade mig.
Og det gjorde de, og så var jeg væk
i en dyb søvn.
Og jeg vågnede til orange og hvide blinkende lys uden for teltdugen.
Jeg vågner og tænker ikke helt klart.
Jeg så på Toby og sagde: "Hvad er det derude?"
Hans svar var ikke sammenhængende, og jeg var rædselsslagen.
Det var 45 minutter før daggry,
og vi så den lette.
Og så sad vi begge to i teltet, stadig rædselsslagne.
Toby sagde: "Vi skal væk. Lad os løbe hen til bilen."
På køreturen tilbage fra Devil's Den
havde vi begge to ondt og var alvorligt dehydrerede.
Det var lige ved daggry,
og lyset fra morgensolen brændte i mine øjne.
Jeg var utroligt lysfølsom.
Da jeg kom hjem, vidste jeg ikke, hvad jeg skulle sige til min kone.
Jeg vidste ikke, hvad der var sket.
Vores koner tog os med på Whiteman-hospitalet.
Min kone sagde: "Hvad skete der med dig?"
Jeg svarede: "Det ved jeg ikke. Jeg vågnede sådan."
Lægerne spurgte, hvad der var sket, men jeg kunne ikke svare dem.
Det var svært at forstå det dengang.
Jeg fandt ud af, at jeg havde solforbrændinger.
Solskoldning på øjets hornhinde.
Det er den skade, en svejser får,
hvis han ikke har en hjelm med filterglas på.
Det var smertefuldt.
Det blev behandlet. Jeg var indlagt flere nætter.
Lægerne slukkede lyset i rummet,
smurte mine øjne med salve
og gav mig en sprøjte mod smerten og som hjælp til at sove.
Den tredje aften kom en agent fra Kontoret for særlige efterforskninger ind på stuen.
Han gik hen mod min seng og satte sin hånd på døren,
og lige foran ansigtet på mig sagde han:
"Søn, jeg ved, og du ved, at I to fjolser
faldt over noget derude, og du ved, hvad jeg mener."
Jeg kunne ikke svare.
Jeg anede ikke, hvad der var sket, men han vidste, jeg så et rumskib.
Da Terry bliver udskrevet fra hospitalet, får han ordrer af sin befalingsmand om
aldrig at fortælle nogen om det, der skete i Devil's Den,
og at stoppe al kontakt med Toby.
De skrev en ordre om at sende Toby til Japan, og de skrev den lynhurtigt.
Han var væk i løbet af få uger.
Og jeg tænkte, at hvis jeg kunne sige farvel til ham,
ville det give mig en slags afslutning.
Jeg tog hjem til Toby for at sige farvel.
Han kommer ud af soveværelset med uglet hår og en beskidt T-shirt på.
Han så på mig med blodskudte øjne, og hans ånde lugtede af spiritus.
Han sagde: "Det skete. Ikke, Terry?"
"Ja, min bror, det skete virkelig. Du har ikke mistet forstanden."
"Ja, men hvorfor os?"
Jeg sagde: "Jeg aner det ikke."
Det var sidste gang, jeg så Toby.
Mange år senere hørte jeg, at Toby var død.
Og Terry er ikke den eneste i militæret,
som skjuler resultatet af et sært møde.
Jeg tror, at de fleste, som anmelder det,
lider af søvnlammelse og den slags.
Men i nogle tilfælde er der nok beviser til, at man undrer sig.
Der er en utrolig sag om en mand ved navn John Burroughs,
som var sikkerhedsofficer i luftvåbnet i England.
Han kom meget tæt på et sært uidentificeret flyvende objekt
i skoven ved siden af hans base.
Jeg var udstationeret ved RAF-Bentwaters-Woodbridge.
26. DECEMBER, 1980
Hændelsen i Rendlesham-skoven
fandt sted uden for den østlige port ved RAF-Woodbridge
den 26. december 1980 klokken tre.
Ved tre-tiden om natten kørte jeg med min chef,
og han så nogle mærkelige lys på himlen komme ned i skoven.
De besluttede sig for at sende en enhed ud for at undersøge,
om noget var styrtet ned i skoven.
Vi forlod basen og kørte på en servicevej ind i skoven,
indtil vejen var blokeret med et hegn.
Intet føles rigtigt.
Det var, som om der var et hvidt lys i skoven.
I det hvide lys var der en oval rød kugle
med blå lys og et hvidt lys under den.
Og til sidst steg den op gennem træerne
og skød ud mod kysten.
Vores overordnede vidste ikke, hvad det var.
De bad os om at tage derud i dagslys for at se på det, og det gjorde vi.
Vi fandt nogle fordybninger i jorden
og skader i trækronerne over os i skoven.
Jeg tænkte ikke meget over mødet i skoven.
Jeg tænkte bare:
"Der skete noget, jeg ikke kan forklare, og livet går videre."
Mit liv blev normalt igen.
Jeg færdiggjorde de to år og forlod Woodbridge-basen.
Luftvåbnet klassificerede hans historie.
Vi har et meget hemmeligt system.
Forskellige tjenester og organisationer kan klassificere information
på et så højt niveau,
at selv formanden for efterretningskomitéen ikke ved det.
Det er et røgslør, et palads med hemmeligheder,
som ikke bliver afsløret, og som hindrer informationsstrømmen.
De kan klassificere ting ud fra, hvad der skete under en militæroperation.
De kan nægte alle adgang.
Så jeg vil aldrig forstå, hvordan mit navn blev lækket.
Men nogle af navnene på de indblandede blev afsløret.
Folk begyndte at lede efter os,
blandt andet CNN.
CNN efterforskede det.
Fire år efter hændelsen fandt sted ved RAF-Bentwaters-Woodbridge,
sender CNN deres særlige efterforskning.
Dette er Woodbridge-flyvebasen, en amerikansk flyvebase i øst-England.
På Woodbridge Field skete der noget, som ifølge vidner var som science fiction.
Jeg kan kun sige, at hændelsen blev offentliggjort
gennem et notat fra Forsvarsministeriet.
Det blev lækket, og luftvåbnet kunne ikke benægte det.
Det samme med Forsvarsministeriet.
Det var den store historie.
Rumvæsener på Bentwaters-flyvebasen.
Jeg blev kontaktet af CNN, men sagde nej til et interview,
for jeg underskrev fortrolighedsaftaler,
før jeg forlod RAF-Bentwaters.
Men andre delte deres chokerende beretninger med CNN
og blev lovet anonymitet.
Men jeg tror, jeg så en ufo.
Et rumskib fra et andet sted end denne jord.
Alt, hvad der sker i militæret, hvis pressen bliver involveret,
skal man rapportere det i kommandokæden,
og de skal afgøre, hvad man må sige, og hvordan det håndteres.
De vidste, at efterforskningen blev offentliggjort.
Jeg ved ikke, om luftvåbnet vidste, hvor langt det ville gå.
Men det kom længere ud, end de havde det godt med.
Regeringen bruger nyhedsmedier til
at levere information til offentligheden hver dag.
Men visse oplysninger tilbageholdes bevidst
med fortrolighedsaftaler og klassificering af følsom data.
Et delvist overblik over fakta gør det umuligt at se
hele billedet af det, som foregår.
BRUGER REGERINGEN FRYGTTAKTIK TIL AT HOLDE WHISTLEBLOWERS TAVSE?
Det er svært for folk i regeringen at tale om det.
Der var absolut tilfælde, hvor aftaler blev underskrevet,
og personale nægtede at dele information,
selv med andre godkendte militærpersoner.
Er folk nervøse over at tale om det? Ja.
Men i virkeligheden skal man følge militærlovens ordrer,
ellers får man problemer, uanset hændelsen.
I flere årtier er militærfolk som John og Terry
blevet tvunget til at holde deres sære møder hemmelige.
Før jeg så røntgenbillederne,
det var i 2012, 40 år efter hændelsen,
havde jeg endelig accepteret det og ville aldrig fortælle nogen om det.
Men da jeg så tingesten på billedet,
bekræftede det, at de havde rørt mig,
og jeg besluttede mig at skrive bogen Hændelsen ved Devil's Den.
Jeg besluttede at tale offentligt om det.
Jeg tænkte, at hvis nok folk taler om det,
så ville regeringen måske afsløre sandheden.
Da jeg begyndte at skrive min bog i 2017,
bad jeg om en kopi af min patientjournal fra 1977.
Jeg anmodede skriftligt, og...
Jeg var der i seks år,
og mappen, jeg fik, var kun så tyk.
Min journal bør være tykkere.
Jeg siger, at en lastbil kan køre gennem hullerne i den.
Da jeg indså, at jeg ikke kan gøre det alene,
undersøgte jeg rumvæsenimplantater og fandt Derrel Sims.
Jeg er privatdetektiv i staten Texas.
Jeg var militærpolitibetjent, og jeg var i CIA.
Nu finder jeg fysiske og medicinske beviser på kontakt med rumvæsner,
og jeg har selv undersøgt implantater.
Der er meget, vi ikke ved.
Implantater er fremmedlegemer, som af og til findes under huden på bortførte.
Selvom de stort set er et mysterium,
mener nogle implantateksperter, at de bruges til at studere kroppen.
Jeg tror, at nogle af implantaterne er designet til at overvåge kropsfunktioner,
men de få mennesker, som har dem, ved det ikke.
De finder dem tilfældigt.
Hvem placerede den i mit ben?
Jeg er splittet mellem at sige, at det var ET eller min regering.
Det kan være begge dele.
Jeg troede, det var en sporingsenhed.
Det hele er meget foruroligende.
Jeg mødte Terry Lovelace og havde en interessant samtale.
Jeg inviterede ham til Houston, Texas. Vi har været venner siden.
Hej, Terry.
- Hej. Godt at se dig. - Giv mig et kram.
- Længe siden. Mand. - Ja, det er det. For længe.
Jeg har film med, som du vist ikke har set før.
De er fra 2017, november 2017. Røntgenbilleder af mit ben.
Billederne, der viser implantatet.
Problemet er... Hvis det var mennesketeknologi,
var det let at forstå. Man ville se det.
Mit spørgsmål er: Hvis den var i min krop,
hvordan endte den der uden et ar?
Det forbløffer mig.
Jeg kontaktede en kirurg og sendte kopier af mine røntgenbilleder.
Vi talte i telefon. Jeg sagde: "Jeg vil have den fjernet."
Det skulle ske i december, og i november forsvandt den.
Den 16. november. Det var vist den morgen.
Så vidt jeg husker.
Jeg vågnede og havde ondt øverst på begge mine ben.
Og jeg havde stiksår øverst på begge ben.
Jeg tror, at de kom og hentede deres ting.
Det er ubehageligt at vide, at der er noget under ens hud,
og lige pludselig er det væk.
Hvilke problemer har du haft med at få røntgenbilleder?
Jeg ville ikke tilbage til VA-hospitalet.
Det vidste jeg.
Det er vi enige om.
Jeg tog til en kiropraktor og fik taget røntgenbilledet,
for jeg stoler ikke på VA.
Regeringen opbevarer patientjournaler fra militærpersonale.
Terry er et godt eksempel.
Jeg kender ikke de andre personligt, men kan sige, at det er svært
at finde journaler og få hjælp hos VA.
Det første problem var, da jeg blev syg.
Jeg var rask, da jeg startede i luftvåbnet.
Man kan ikke komme ind med hjertemislyde.
Det diskvalificerer folk.
Og da jeg stoppede aktiv tjeneste i 1988,
viste lægeundersøgelsen, at jeg havde hjerteskade.
Jeg fik problemer med øjnene, hvor mine øjne skabte sig.
Lægen så mig i øjnene og sagde: "Har du været udsat for stråling?"
Jeg så på ham og sagde: "Ikke, så vidt jeg ved."
"Du har stråleskader i øjnene."
Lige efter hændelsen fik jeg det dårligt,
men det var ikke slemt nok til,
at jeg forbandt det med hændelsen.
Men min research viste,
at det, vi mødte i Rendlesham, forårsagede mine skader.
Da John Burroughs beder om sin journal gennem Freedom of Information Act,
bliver han afvist.
Han kan heller ikke få adgang til veteran-ydelserne, han har ret til.
Hvis mappen er klassificeret,
kan de ikke anerkende det, som støttede min påstand.
Luftvåbnet besluttede ikke at anerkende, at jeg var med fra 1979 til '82.
Jeg hedder Cheryl Bennett,
og jeg var assistent for senator John McCain.
Jeg tog mig af vælgere, der havde problemer med VA.
I august 2013 mødte jeg John Burroughs fra luftvåbnet.
Han søgte hjælp med sine DD-214 og journaler.
Alle har et DD-214, når de kommer ud.
Et DD-214-skema udstedes til militærfolk,
der er blevet hæderligt afskediget fra aktiv tjeneste.
De bruges til at bekræfte militærtjeneste for at få støtte.
Det fik John aldrig.
Og da han indså, at han havde brug for lægehjælp,
så opstod problemet.
"Nej, du var ikke i militæret."
Han måtte spørge sig selv: "Er jeg sindssyg? Er jeg blevet skør?
Skete det virkelig?"
Justitsministeriet blandede sig.
Cheryl fortalte mig, at en person med sikkerhedstilladelse
ikke kunne få adgang til min mappe.
Og de kunne ikke bekræfte andet end, at jeg var der, da jeg sagde, det skete.
Alle papirer var stadig klassificerede.
Når ens mappe er klassificeret,
kan man intet gøre, for de åbner den ikke.
En løjtnant fra Justitsministeriet sendte et brev tilbage til mig,
hvor han skrev: "Jeg er ligeglad. Du kan ikke nævne John McCains navn.
Du får intet ud af det."
Det gjorde mig vred.
Kongressen, CIA, FBI,
Justitsministeriet, Forsvarsministeriet,
alle personer højt oppe, som jeg arbejdede med,
skjulte hans mappe. Alle sammen.
Men for nogle militærfolk og embedsfolk handler det ikke om regeringsmanipulation.
De mener, at problemet er mangel på efterretninger.
VED REGERINGEN SELV INTET?
Jeg studerede maskin- og rumfartsteknik.
Derefter kom jeg med i flåden
og fløj en F-18 Super Hornet ud for Virginia Beach i en årrække.
I 2014, mens vi fløj rundt, så vi objekter på vores radar.
Alle andre sensorer er på, og de sensorer rammer vores hjelm.
Når vi ser ud på himlen uden for vores cockpit,
er det som Augmented Reality.
Der skulle kun være F-18 derude.
Hvis vi så en, som ikke hørte til, så skilte den sig ud.
Men det kan ske med kommercielle fly.
Disse objekter var unikke, for de opførte sig ikke som fly.
De hang stille eller bevægede sig meget hurtigt eller meget langsomt
og var der hele dagen, så hvem var det?
KLASSIFIKATION
I de senere år er udtrykket UFO, "Uidentificeret Flyvende Objekt,"
blevet erstattet med udtrykket UAP, "Uidentificeret luftfænomen."
Vores kultur har tænkt på ufoer i lang tid.
Når man siger "Ufo", tænker folk: "Rumvæsner fra et andet sted."
Udtrykket har meget bagage, og vi skulle bevæge os væk fra det
og finde noget, som var mere neutralt og objektivt.
Uidentificerede luftfænomener behøver ikke at være objekter.
Det kan være plasma eller noget atmosfærisk.
Da vi observerede objekterne, var den eneste naturlige konklusion,
at det var et superhemmeligt program, vi ikke kendte til.
Er det en fjende? Er det Rusland eller Kina?
Har de udviklet noget,
som tillader dem at operere ustraffet i lukkede militære luftrum?
Hvis de lignede russiske eller kinesiske fly,
så ville folk reagere.
Nationalgarden ville tage sig af det.
Og Ryan ville snart opleve den mest omtalte UAP i nyere historie.
I januar 2015 opererede min eskadron og jeg fra Jacksonville, Florida,
da vi optog gimbalvideoen.
Her er den.
Flyet flyver 25.000 fod over havet.
Objektet er på stort set samme højde.
Det er et ret raffineret billede.
Og så ser vi objektets rotation.
Den roterer bare som en gimbal.
En gimbal er en mekanisme, som gør en enhed i stand til rotere om en akse.
I 2017 så jeg artiklen i New York Times om gimbalvideoen.
"Jeg var der, da den blev filmet."
Jeg genkendte mine venners stemmer.
- Men hvis... - Se den der!
Den roterer.
På sociale medier genopliver gimbalvideoen debatten om UAP.
Da jeg formelt forlod Pentagon,
blev jeg klar over, at vi oplevede brud på lukkede militære luftrum
med jævne mellemrum,
og at det var foregået i et par år,
og ingen gjorde noget ved det.
Se, den flyver!
De objekter, vi så, lignede ikke vores fjenders,
så det blev ignoreret, og det bliver den slags normalt ikke.
Er der en uofficiel "Spørg ikke, sig intet"-politik om UAPer,
eller er der ingen protokol?
Alle mulige organisationer inden for nationalsikkerhed
berørte dele af problemet,
og ingen af dem havde et sted at rapportere det.
Da blev jeg involveret på en meget offentlig måde.
Bevillingskomitéen mente stadig,
at alt det med ufoer var skørt.
De var ikke interesserede i at støtte den slags,
og de havde ingen information.
Så jeg foreslog, at de bad om en offentlig rapport
fra efterretningstjenesten om dette emne.
Rapporten udkom i juni 2021.
Den foreløbige rapport opdeler beretninger om UAP i fem hovedkategorier.
Luftbåret materiale, Naturligt atmosfærisk, Fjendtlige systemer,
Klassificerede udviklingsprogrammer og Andet, hændelser uden forklaring.
Det var specielt, at Kongressen fik rapporten,
for det var første gang, at militæret har anerkendt, at der er en usikkerhed.
En person som Ryan Graves, som er rumfartsingeniør udover at være pilot...
Når sådan en person siger, at han har set en af dem derude
og ser dem regelmæssigt, så kan man stole på det.
17. MAJ, 2022
Uidentificerede luftfænomener er en potentiel national sikkerhedstrussel.
For længe har stigmatiseringen af UAP forhindret god efterretningsanalyse.
Piloter undgik at rapportere eller blev gjort til grin.
Det bekræftede udsagn fra operatører, som var på et meget lavt niveau.
Det viser, hvor meget stigmatisering der skulle overvindes.
Vi måtte gå langt for at få information fra operatørerne til beslutningstagerne.
Og rapporterne er en del af processen.
Derfor har Forsvarsministeriet et Kontor for anomalier nu.
Kontoret skal modtage information fra alle regeringsorganisationer,
analysere og gennemgå al efterretning siden 2. verdenskrig,
skabe en whistleblower-proces,
hvor folk kan komme, uanset hvilken aftale de har underskrevet,
og tale åbent om, hvad de så, og hvad de ved.
Vi vandt ikke Den Kolde Krig, fordi vi var bedre til hemmeligheder.
Vi vandt, fordi vi var bedre til at flytte og dele information.
Men jeg tror, de har prøvet at undgå alt, som kan sætte pressen i gang,
og alt, som kan tolkes som beviser på,
at der er fartøjer derude, som måske er fremmede.
Forsøg på at bagatellisere de sære hændelser i luftrummet
blev umulige efter februar 2023.
I februar 2023 nedskød USA en række objekter, fire i alt,
over det kontinentale USA.
Det blev dækket af alle nyhedsorganisationer i USA.
Pentagon holdt pressemøde, lige før vi gik på.
De sporer en kinesisk spionluftballon, som svæver over det nordlige USA.
For tredje dag i træk og for fjerde gang på ni dage
har USA har nedskudt et uidentificeret højtflyvende objekt.
De var over Alaska, Canadas Yukon Territory og Lake Huron.
En kinesisk spionluftballon blev skudt ned for en uge siden
ud for South Carolinas kyst.
USA kan stadig ikke kalde tre objekter, som blev skudt ned i løbet af tre dage,
andet end "objekter".
Det er uden fortilfælde af en række grunde.
Vi fik at vide, at der var en kinesisk spionluftballon i nærheden.
Og så var de næste tre objekter, vi skød ned, stadig uidentificerede.
Der er ubesvarede spørgsmål i forbindelse med hændelserne
og de oplevelser, militærfolk som Terry, John og Ryan havde.
Kan vi vide, hvad der er på himlen?
VIL VI NOGENSINDE KENDE SANDHEDEN?
Vi har ikke nok data,
og vi finder kun ud af det, hvis vi bruger energi på det.
Kongressen anerkender, at emnet UAP er mangefacetteret
og kræver en omhyggelig datadrevet tilgang.
I dag diskuterer vi ikke kun eksistensen af UAPer,
men også de principper, som definerer republikken,
og en forpligtelse til gennemsigtighed og ansvarlighed.
Vi ser samtalen bevæge sig ud i offentligheden.
Det er vigtigt for at føre samtalen fremad på en åben måde.
Det amerikanske folk har ret til at høre om teknologier af ukendt oprindelse,
ikke-menneskelig intelligens og uforklarlige fænomener.
De mange rapporter, whistleblowers
og historier om uidentificerede fænomener bør rejse spørgsmål.
Hvis du taler om et styrtet fartøj,
har vi så ligene af piloterne, der styrede fartøjet?
Som jeg sagde offentligt i mit NewsNation-interview,
blev der fundet biologiske materialer, ja.
Menneskelige eller ikke-menneskelige?
Ikke-menneskelige.
Mange betragter disse påstande som en bekræftelse på fremmed liv.
Nyheder spredes hurtigt på sociale medier,
hvor mange deler deres chok og vantro.
Så I den skøre UFO/UAP-høring i morges? For hold da kæf...
Et stort skridt for os i UFO-samfundet.
Og så nævner regeringen rumvæsener, "Overraskelse!"
Jeg vil gerne være den første til at bede rumvæsnerne om at bortføre mig.
Men der flyver objekter rundt, som de ikke aner noget om.
Vi har ikke råd til ikke at vide, hvem der flyver over vores land.
Det er meget, meget bedre,
men der skal stadig gøres mere.
Hvad ved du nu, som du ikke vidste før?
Intet.
Hvad ved du næste måned?
Intet. Hvad ved du om et halvt år? Intet.
Der lækkes lidt her og der.
Er det godt nok, så får du kun det.
Lad Kongressen efterforske, og gæt, hvad du får.
Endnu en forsidehistorie.
De har erkendt, at der er ting, de ikke kan forklare,
og at de undersøger det,
men de vil aldrig afsløre, hvad det er.
Jeg blev såret i tjenesten i Rendlesham-skoven.
Luftvåbnet, Forsvarsministeriet og VA anerkendte til sidst,
at jeg blev såret i den hændelse.
Men de har aldrig offentligt eller privat sagt til Cheryl, mig eller andre,
hvad præcist der skete, som sårede mig.
Jeg fik brevet, hvor der stod, at han aldrig får sin journal.
John fik det samme. "Du får støtten og det, du har brug for,
men du får aldrig din journal."
Hvem gør det? Hvorfor?
Hvorfor gør de det? De svarer ikke.
Så for mig er det stadig et ukendt fænomen.
Jeg tror, at vi har en slags rumvæsenteknologi.
Det er under lås og slå og ude af syne.
Den eneste grund til, at de ikke kan fortælle os om det,
ville være, hvis det handler om nationalsikkerhed, og det gør det måske.
Jeg vil gerne vide det.
Vi finder måske aldrig ud af,
hvad der står bag lysene og objekterne på himlen,
men én ting er sikker.
Hvis svarene kommer ud i lyset,
kan de ændre historiens gang radikalt.
Der er så mange uafklarede spørgsmål om dette emne.
Kan det være sonder fra en fjern civilisation?
Vi bør ikke blive overraskede, hvis det er tilfældet.
Så det er noget, som har enormt store konsekvenser,
og det kan være skræmmende for mange mennesker.
Men vi skal være tro mod data, uanset hvor det fører hen.
Det er vi nødt til.
Tekster af: Mila Tempels