Пам'ятаю, як у дитинстві ввечері
я дивився фільм «Війна світів».
Я тоді налякався до смерті через усі ті космічні кораблі.
Вони літали й нищили людей і будинки.
«ВІЙНА СВІТІВ» 1953-Й РІК
Тато казав мені:
«Синку, це просто фільм».
І додав: «Такого насправді не існує».
Поки одного дня...
Двоє чоловіків спантеличили місцеву владу неймовірною історією.
Чарльз Гіксон і Келвін Паркер розповіли про об'єкт,
що приземлився поряд із ними,
і про те, що їх затягнули всередину три позаземні істоти.
У мене ледь серце не стало. Думав, помру вже.
Я теж дуже перелякався, синку.
Я й так немало пережив,
а тепер довелося пережити й таке.
Я сказав: «Тату, розкажи, що сталося тієї ночі».
Він почав розповідати,
і раптом я помітив, що в нього навертаються сльози.
Я запитав: «Що таке, тату?»
Він сказав: «Синку, я часто чогось боявся,
але так мене в житті ще нічого не лякало».
Я боявся, що мене заберуть із собою,
і ніхто не дізнається, що сталося.
ДИВНІ АРХІВИ ВИКЛИКАЮТЬ ЛИШЕ БІЛЬШЕ ЗАПИТАНЬ
АРХІВИ НЕПОЯСНЕНОГО
Увечері 11-го жовтня 1973-го року
Чарлі Гіксон і Келвін Паркер рибалили на річці.
Потім вони повідомили, що бачили позаземних істот.
Протягом 50 років люди гадали: «Що ж сталося тієї ночі?»
МОЖЛИВІ СЦЕНАРІЇ
ЧИ КОНТАКТУВАЛИ ПРИБУЛЬЦІ З ЖИТЕЛЯМИ ПАСКАГУЛИ?
У Міссісіпі мені подобається все.
Гудки поїзда,
кореневе пиво від «Барк».
Таке тут життя. Серед цього я ріс.
Ми не поспішаємо. Таке тут життя.
Ми з татом переїхали в Паскагулу в 1969-му році.
До побудови корабельні
це було тихе рибальське селище.
У 1950-х роках «Інгаллс Шипбілдінг» почала будівництво есмінців
для морського флоту США.
Для цього залучали робітників з усіх куточків штату.
Рівень злочинності був низьким.
Тоді ще можна було
спати з відчиненими вінками й незамкненими дверима.
Тато був моїм кращим другом. Ми часто рибалили.
Він знав як ловити рибу. Він добряче дратував мене.
Він тягав рибу, а в мене нічого не клювало.
Я намагався закидувати поплавка поряд із ним,
але все одно нічого не ловив.
Ми разом збирали ожину й інші ягоди.
Ми розводили свиней і корів. Самотужки.
Ми самі про себе дбали.
Ми з Келвіном ходили в одну школу.
Жили неподалік один від одного.
Тоді йому було 18. Мені теж.
Ми з моїм і його татом ходили разом у походи.
Ми часто були разом.
Мій тато допоміг йому знайти роботу на корабельні.
Якось вони вирішили порибалити після роботи,
тож пішли на річку.
Тоді все й сталося.
11 ЖОВТНЯ 1973 РОКУ
У мене клюнуло, і я почав тягнути.
Коли я озирнувся, ледь не застиг від жаху.
Я почув лише різкий звук.
За 20 метрів від мене
приземлявся якийсь літальний апарат.
Він казав, що ця штука зависла в повітрі.
Вона не торкалася землі, просто зависла
й світилася.
Схоже, вона приземлилася.
Раптом один її бік відчинився.
Вона ніби зачарувала мене.
Може, вона полетить собі.
Ми можемо побігти до машини й забратися звідти.
Аж раптом з'явилися три істоти.
Вони не торкалися землі.
Дві істоти підлетіли до нього, а одна — до Келвіна.
Я не пам'ятаю, щоб у них були очі.
Але в центрі їхнього, певно, обличчя щось було.
Щось випирало там,
де в людини був би ніс.
Я не бачив шиї. Схоже, голова була прямо прикріплена до тіла.
Руки в них були не такі, як у нас. У них були якісь клішні чи пазурі.
Вони схопили його за руку.
Він сказав, що після того не міг поворухнути очима.
Він не міг говорити. Його повністю паралізувало.
Один із них ухопив Келвіна.
Я побачив, як його тіло розслабилося. Виявилося, він зомлів.
Звучали якесь мугикання. Один із них якось мугикнув.
КЕЛВІН ПАРКЕР
Якось отак. Це зробив той, кого я бачив.
Решту я не почув, бо тоді вже втрачав свідомість.
Двоє з них стали обабіч і взяли мене за руки.
Їх двох затягнули в космічний корабель.
Він казав, що вони наче були всередині лампи.
Там було дуже яскраво.
Здавалося, я пробув там сам вічність.
«Боже, де Келвін? Що з ним зробили?»
І тоді я побачив.
Щось, що нагадувало велике око, з'явилося на стінці.
Я спробував заплющити очі, але не зміг.
Око наблизилося. Зупинилося десь за 15 см від мого обличчя.
Воно побуло там якийсь час,
а тоді почало оглядати мене з ніг до голови.
Тато прикинув, що пробув там десь пів години.
Він сказав: «Коли мене випустили,
я опинився на тому ж місці, звідки мене забрали».
Казав: «Келвін стояв біля річки».
Він отак витягнув руки й наче витріщався на щось.
Коли я добіг до нього, я знову почув різкий звук.
Я озирнувся й побачив блакитне миготіння.
Корабель зник майже миттєво.
Вони одразу побігли до машини й поїхали додому.
Вони виїхали й почали говорити:
«Знаєш, потрібно повідомити про це в поліцію,
бо це може бути підготовкою до вторгнення».
Двоє чоловіків прийшли до офісу шерифа о 8:30 чи о 9:00.
Обидва збуджені й засмучені.
Ледь не на стіну лізли. У них була істерика, вони плакали.
Це все, що мені відомо.
Особисто я не знаю, що трапилося.
В офісі шерифа ми говорили з Фредом Даймондом.
Розмова більше нагадувала допит.
КЕЛВІН ПАРКЕР
Я не знав, що робити, куди мене поведуть,
до кого мене направлять, що я скажу.
Я вирішив нікого нічому не казати.
Я не одразу про це дізналася.
Гадаю, минуло десь три дні.
ВЕЙНЕТТ ДРУЖИНА КЕЛВІНА
Я знала, що дещо трапилося.
Я не розуміла серйозності всього, поки не поклала око на Келвіна.
Тоді я хотів захистити її, але не знав як.
Це сталося в жовтні.
Ми побралися в листопаді.
Я не знав, як уберегти таємницю,
бо всі ці ЗМІ
розганяли історію.
«НЕЗВИЧНЕ» НЛО
Двоє чоловіків із Міссісіпі стверджують, що їх вивчали прибульці.
Є питання до того, як ця історія так швидко розлетілася.
Келвін думав, що це Чарлі розповів усе,
бо дуже незвичним було те, що національні ЗМІ
так швидко підхопили цю історію.
НЛО НАВИСЛО НАД ЖИТТЯМ МІССІСІПЦЯ
БЛИЗЬКИЙ КОНТАКТ: СПОГАДИ ГІКСОНА
У місто завітали «Ролінг Стоун».
Наскільки пригадую, я раніше не читала їхніх новин.
БУЛИ ТАК НАЛЯКАНІ, ЩО НЕ МОГЛИ ПОВОРУХНУТИСЯ
НОВІ ПОВІДОМЛЕННЯ ПРО НЛО
Мені було 12.
І я пам'ятаю, як на вихідних побачила цю інформацію.
ГІКСОН, ПАРКЕР: РОБОТИ
Вона була в заголовку.
Я йшла на ночівлю до подруги
й пам'ятаю лише, як казала:
«Чому твій тато заклеює вікна алюмінієвою фольгою?»
Вона сказала: «Не знаю». Тож я спитала його.
Він сказав: «Щоб прибульці не залізли нам у голови».
НЛО зараз тут.
Багато науковців вірять у це.
Того тижня офіс шерифа отримував
близько двох-трьох тисяч дзвінків.
Люди були налякані, хвилювалися, декому просто було цікаво.
Це був хаос. Місто охопив хаос.
Я знаю, як у поліції обробляють дзвінки.
Я не можу уявити, як вони опрацювали стільки.
І не лише там, але й в окрузі.
Люди повідомляли про синє світло, вони були налякані.
Спочатку все сприйняли, як жарт.
Але тепер усі, хто говорив із тими чоловіками, не сміються.
Були дві реакції.
Дехто боявся лишатися вдома вночі.
Вони одягали капелюхи з фольги.
А деякі люди не вірили в це.
Більшість людей у Паскагулі не вірили в це.
Казали, що це неможливо.
Це було занадто незвично, щоб бути правдою.
Знаєте, у церкві мене одразу спитали,
чи не були ті хлопці п'яними.
Я точно знав, що він не бреше.
Оскільки доказів викрадення не було,
місто розділилося на тих, хто вірив чоловікам, і тих, хто не вірив.
Хоч їхня версія подій ніколи не змінювалася.
ЧИ БУЛА ЦЯ ЗУСТРІЧ ПЛОДОМ ЇХНЬОЇ УЯВИ?
Тато завжди був жвавим, любив посміятися й усе таке.
Але після цієї події він утратив частину запалу.
Я бачив це в його очах, на його обличчі.
Він завжди був у роздумах.
І довгий час я не знав, що в нього безсоння.
Моя мама була налякана до смерті.
Це бентежило її. Дуже сильно.
Він сильно пітнів.
Він міняв постіль два-три рази за ніч.
Від холодного поту.
Він уже не був таким, як раніше. Як і я.
Мій тато, звісно, старший,
а також багато чого бачив у Кореї,
тож був краще підготованим до такого, ніж Келвін.
Коли Келвін вийшов із машини...
Це було через чотири дні після того випадку.
Не скажу, що він побіг до мене,
але швидко підійшов.
Ми обійнялися й довго стояли.
У нього тремтіли губи.
Він був збентежений. Це зламало його.
У вас було кілька зривів, так?
Я кілька разів ходив до психіатра.
У мене досі проблеми з нервами.
У відділені екстреної допомоги він намагався перевернути все.
Він не міг упоратися із цим.
Гадаю, саме тому тато хотів, щоб усі про це знали.
Келвін не хотів про це говорити.
Тоді він хотів лише забути про це.
Не знаю, що сталося. Дійсно не знаю.
Не знаю. Але зустріч із паном Паркером дещо прояснила.
З ним щось сталося.
Я була впевнена в цьому.
Пам'ятаєш момент,
коли я підійшла зустрічати тебе?
Так. Я був радий тебе бачити.
- Дуже радий. - Скільки ми стояли разом.
Так.
Я розуміла, що він не хоче говорити про це. Це нормально.
Я не хотіла якось засмучувати його.
Я не надокучала йому.
Я відчувала, що коли він захоче поговорити про це,
ми поговоримо.
У 1970-х у цьому регіоні було багато повідомлень про НЛО.
Про НЛО повідомляли з усього узбережжя штату Міссісіпі.
Часто повідомляли про якусь активність.
9-ТЕ ЛЮТОГО 1977-ГО — ФЛОРА, 19-ТЕ ЛЮТОГО 1974-ГО — ГАТТІСБУРГ
Келвін і Чарлі тієї ночі рибалили
поблизу розвідного мосту на річці Паскагула,
яким тоді цілодобово управляв оператор мосту.
ЧИ БУЛИ ІНШІ СВІДКИ?
Коли я почала детальніше вивчати справу, мене збентежило те,
що оператор нічого не бачив.
Там були два оператори.
ОПЕРАТОРИ МОСТУ МІСЦЕ ВИКРАДЕННЯ
На одному з фото Чарлі біля того місця видно...
На фоні видно кабіну оператора.
Вона була недалеко.
КАБІНА ОПЕРАТОРА
Чому оператор не бачив?
Якщо було таке сяйво, і все трапилося там,
було б відображення у воді.
І все інше. Чому оператор не побачив цього?
Келвін і Чарлі думали, що лише вони були свідками.
Але місце, де відбулася зустріч,
знаходилося неподалік активних корабелень і приватних будинків.
Тож там були й інші люди, які бачили щось 11 жовтня.
Я був удома.
Тоді вечоріло, і ми з дівчиною якраз виходили.
Коли я сів у машину,
я побачив дивне мерехтіння з одного боку річки.
Воно було дуже яскравим. Наче світили яскраві світлодіодні лампочки.
А тоді про них не знали.
Я подумав, що то якийсь літак абощо.
Але там літаки не сідали.
Коли ми заїхали на міст, світло стало яскравішим.
Вогні сяяли з боку старої корабельні,
на південному боці мосту.
І коли ми доїхали до середини, вогні не змінили позиції.
Вони все ще були там.
Тоді я була на задньому дворику
й побачила дещо дивне. Я спостерігала це протягом 20 хвилин.
Це було щось блакитне.
Навколо цієї штуки оберталася смужка світла.
А тоді ця штука зупинилася й зависла.
Потім вона опустилася нижче до лінії горизонту.
Ми зупинилися на червоний,
і я побачила, як на нас летить якийсь об'єкт.
Я не могла зрозуміти, що це.
Я сказала: «Дивися». Він був низько. Трохи вище стовпів вуличного освітлення.
Але звуків двигуна не було.
Знизу об'єкта було яскраве світло,
на яке не можна було дивитися тривалий час.
Радіо почало божеволіти, ми злякалися.
«Що це було? Що це взагалі таке?»
А тоді ця штука полетіла в північному напрямку й зникла.
Дуже швидко. Раз, і зникла.
Ми теж не знали, що це.
Усе це відбулося того самого вечора в той самий час.
Ми не знали, що бачили, але точно бачили світло.
Я повернулася додому й розповіла батькам.
Вони сказали:
«Про це не варто казати. Подумають, що ти божевільна».
Так тоді це все сприймали.
Усі казали:
«Я нікому не скажу. Нам не повірять.
З нас сміятимуться».
І ми домовилися нікому про це не розповідати.
Гадаю, люди переживали
й хвилювалися через думку інших.
Це табу, повірили б їм чи ні.
Цих істот не можна було пов'язати з біблійськими
чи із чимось, створеним Богом.
Тато був дуже релігійним.
Його так виховали тато й мама.
І він ростив мене так само.
Він звернувся до віри,
бо знав, що Бог не дасть йому випробувань, які він не міг би подужати.
Я беззаперечно вірю в Бога.
І, гадаю, що Бог у всій своїй величі
створив не лише наш маленький світ.
Він створив й усі інші світи.
Були й свідки, які почали говорити на публіку пізніше.
Набагато пізніше.
Не думаю, що ті люди тепер переймаються
через думку інших.
Хто ми такі, щоб стверджувати, що Бог не створив щось окрім нас?
МЕРІЯ ВОТТС АВЕНЮ, 603
Я пам'ятаю, як «Нічне шоу» й інші національні медіа підхопили цю історію.
Це неймовірна історія
про те, як двоє чоловіків, що працювали на корабельні,
рибалили після роботи,
і несподівана подія змінила їхнє життя.
Після оприлюднення історії
ЗМІ засипали Чарлі й Келвіна повідомленнями.
Новини й телевізійні шоу
запрошували їх розповісти про свій досвід у надії збагатитися.
Тато виступав на декількох шоу.
Він був у Джоні Карсона, Діка Каветта й на шоу «Самозванці».
Ви могли якось пручатися чи протистояти цьому
чи ви тоді були в трансі?
Я не міг пручатися. Ні.
Гаразд.
Справжній Чарльзе Гіксоне, встаньте, будь ласка.
Історія з НЛО була новою золотою жилою.
І сам Чарлі
не знехтував можливістю розповісти про викрадення.
ЇХНЯ ЗАЯВА ПОВ'ЯЗАНА З МОЖЛИВІСТЮ ПРОСЛАВИТИСЯ Й ЗАРОБИТИ?
Чарлі Гіксон готується розповісти свою історію на сцені
перед авдиторією. Але платно.
Для декількох шоу Гіксон скооперувався
з гіпнотизерами й екстрасенсами.
Ціна квитків становить п'ять і десять доларів.
Коли ж він не з'являється особисто
на радіо або телевізійних шоу, щоб прорекламувати свою історію,
він пише книжку про цю подію.
Мій тато їздив по країні, давав інтерв'ю й усе таке.
І, скажу вам,
він не робив це задля вигоди. Узагалі.
Він просив людей
заплатити йому стільки, скільки б він заробив за день роботи.
Я втратив віру в Чарлі,
бо ми погодилися не розповідати про це.
А він, схоже, розповів про це всьому світу.
Мені ж не було кому розповісти.
Я мав багато знайомих,
але, здавалося, розповісти я нікому не міг.
ЗМІ писали про це всюди.
Це почало турбувати тата.
Його тягали то туди, то сюди.
Усі, хто дивився «Самозванців»,
легко могли визначити за його поведінкою, що це не пройшло безслідно.
Він уже не був тим Чарлі.
Після цієї події пан Гіксон став дуже публічним.
Але в пана Паркера було емоційне потрясіння,
тож після інциденту він почав уникати публічності.
Гадаю, йому важко було зрозуміти себе.
Він сумнівався, що в здоровому глузді.
А як можна не сумніватися?
Він хотів привертати якнайменше уваги.
Бо ви не знаєте, як люди поставляться до вас
після чогось такого.
Пам'ятаю, як пан Келвін сказав мені, що він був тут на похоронах,
і хтось упізнав його ім'я
й спитав його: «Ви Келвін Паркер?»
Він відповів ствердно,
але сказав, що не просто тут вештався.
Він сказав, що тут люди тужать. Хтось помер.
Він сказав, що вони з дружиною сіли в машину й поїхали додому.
Деякі люди пішли за нами.
Ми поїхали звідти додому.
І невдовзі після цього, у 2018-му,
він почав мені про це розповідати.
Я знала, що це був травматичний досвід,
але не розуміла розмаху подій.
Уявіть, прилітає щось невідоме.
І потім вивчає тебе, мацає.
І ти не знаєш, виживеш чи помреш.
Гадаю, ніхто не знав тоді, що думати про це.
Ті, хто стверджували, що бачили вогні, були налякані.
Вони боялися, що як визнають себе свідками інциденту, їх теж уникатимуть.
Ви повірили в це одразу?
Не впевнений. Певно, ні. Я тоді був молодий.
Але таємний запис розмови цих двох людей
змусив людей повірити,
що ця подія, вірогідно, відбулася.
Гадаю, вони щось зробили з нами.
Мені соромно, адже ніхто не вірить.
Я ще такого ніколи не бачив.
На початку 2020-го з'явився запис,
який багатьох змусив менше сумніватися в історії Чарлі й Келвіна.
У ніч, коли вони повідомили про викрадення,
поліціянти міста Паскагула записали розмову чоловіків без їхнього відома.
Коли шериф залишив Чарлі й Келвіна самих у кімнаті,
він підклав пристрій для записування в шухлядку чи то під стіл.
Якось підклав.
Такі історії можна почути, але повірити важко.
Про таке казали, але, так, Келвіне, знаю.
- Ми ледь не померли. - Я теж перелякався, синку.
Вони лишили тих двох чоловіків самих у кімнаті.
Тоді був чудовий момент сказати: «Гадаєш, вони нам повірили?»
Чи варто щось скоординувати в історії?»
Але нічого не змінилося.
Я лежу й плачу.
Так, знаю.
Мені соромно, нам ніхто не вірить.
Гадаю, вони щось із нами зробили.
Я знепритомнів. Я вперше в житті знепритомнів.
Але людей важко змусити в таке повірити.
Я не міг зрозуміти, де кляті двері. Бачив, як вони самі відчинилися?
Сам не знав, де вони.
У їхніх голосах чути страх і невпевненість.
Особливо в Келвіна.
Чути, що він наляканий до смерті.
Вони були переконані, що все те сталося насправді.
Минуть роки, і Келвін заявить, що прибульці прилітали знову.
І на відміну від того разу,
Келвін упевнено розповів про цю зустріч
у намаганнях зрозуміти, що сталося.
Що ви думаєте про те, що подія такого масштабу трапилася з вами?
Зараз я психічно стабільніший, ніж будь-коли раніше.
Зараз я справляюся з цим упевненіше.
Розмова про це принесла йому полегшення.
Ніхто не виграє від того,
що довго тримає щось у собі.
Гадаю, дехто досі думає, що він божевільний.
Але знаєте, що добре? Йому вже байдуже.
Гадаю, розповідь про цю історію звільнила його від переживань.
Чарлі Гіксон також стверджував про другий візит у 1974-му.
Якось він сидів під деревом і їв апельсин.
І він розповідав, як відчув, що за ним хтось стежить.
Він озирнувся й побачив,
як дві істоти стояли прямо за ним.
Вони не наближалися.
Він сказав, що в його голові ввімкнулося радіо, і він почув:
«Ми не бажаємо тобі зла.
Ми повернемося».
І вони раптом зникли. Гоп, і їх немає.
Мій тато був одним із перших, до кого прилітало НЛО.
Він дотримувався своєї версії до смерті.
Вона ніколи не змінювалася, і цього мені достатньо.
Ти не можеш нормально жити.
Ти завжди думаєш про це.
Вона переживала це зі мною. Знаю, їй було важко.
Вона не отримала належного визнання за те, що весь час була зі мною.
Я дійсно не цінував це,
я довго чекав, перш ніж розповів їй про це.
Вісімнадцять років.
- Навіть більше. - Більше, сонце.
Так.
Як можна розповісти коханій людині про таке?
Вона подумає, що ти здурів.
Ця меморіальна табличка присвячена моєму батьку й Келвіну Паркеру.
Вона навпроти місця, де стався інцидент.
ПАСКАГУЛА, НЛО 1973
І я цим пишаюся.
Це знак пошани.
Так я це сприймаю.
Для мене тато був Суперменом.
І я дуже сумую за ним.
Табличка мала зцілити
не лише спільноту, яка тоді не вірила в це,
але особливо самого пана Келвіна.
Тож ми все пояснили й добилися її встановлення.
Пан Келвін був у захваті.
Мене порадувало те, що місто визнало ту подію.
Для мене це велика честь.
Я сказав Вейнетт:
«Коли я помру, просто розвій мій прах десь навколо таблички».
Бо в мене є меморіальна табличка. Люди приходитимуть до неї.
Сім'я пана Чарлі теж була там.
Вони поговорили про своє життя,
про те, як подія відбилася на їхньому житті.
Досвід Чарльза Гіксона й Келвіна Паркера
настільки унікальний, що його культурний внесок неможливо ігнорувати.
Треті П'ятниці — це фестивалі, що проводяться за містом.
Музичні гурти, стенди з їжею...
Одна з п'ятниць присвячена викраденням прибульцями.
Гадаю, наше місто має святкувати цю подію.
Ми прилетіли з далекої планети.
У мене є надувні зелені інопланетяни.
Такого ж росту, як він.
Є один навіть вищий,
якого ми прив'язуємо до стовпа.
Відведіть мене до вашого лідера.
Вони є на кожну тематику.
Це мій приз.
Це обкладинка першої книжки, яку написав пан Паркер.
У мене є більші з його підписом.
Мало в кого вона є. Я теж серед щасливиць.
Я дуже пишалася цим.
Це було в 1970-х. На початку 1970-х.
Тоді все було інакше.
Гадаю, зараз люди мислять ширше.
Суть у тому,
що вони були працівниками корабельні, які не хотіли цього.
Це просто сталося з ними. Без причини.
Але, гадаю, добре, що вони змогли наважитися й сказати:
«Це сталося з нами.
Вірите чи ні, але це сталося».
Я не сказала б, що не вірю. Є певна ймовірність.
Коли задумаєшся про це...
Гадаю, саме тому місто так відреагувало.
Це зовсім змінює сприйняття світу.
Якщо ти віриш у те, що ця подія дійсно сталася, це змінює твоє життя.
Їхнє життя точно змінилося.
Мій тато завжди цікавився, чому ж саме його обрали.
Він не розумів, чому вони...
Чому вони обрали його — старого селянина.
Він часто про це думав.
Якби це було брехнею чи якимось обманом,
я б давно вже зізнався.
Я б не хотів постати перед творцем з тягарем брехні на плечах.
Я не хотів цього.
Гадаю, Господь має свій задум щодо такого.
Якщо він так вирішив, то я не жалітимусь.
Хтозна, що тоді дійсно сталося на тій річці.
Але для Чарлі, Келвіна й багатьох жителів Паскагули
сумнівів немає.
Коли вночі дивишся на небо...
Коли відвернешся від вогнів міста, видно тисячі зірок.
Весь усесвіт ще не дослідили, наскільки мені відомо.
Тож не можна стверджувати, що позаземного життя не існує.
Мій тато теж так думав.
Я знаю, що є й інші населені світи.
І колись для всіх це стане фактом.
ПАМ'ЯТІ КЕЛВІНА ПАРКЕРА 1954–2023
Переклад субтитрів: Павло Дум'як