Jag minns en kväll när jag var barn.
Jag såg filmen Världarnas krig.
Jag blev livrädd på grund av alla rymdskepp.
De flög runt och sköt mot människor och hus.
Min pappa sa:
"Det är bara en film, min son."
"Såna saker finns inte på riktigt."
Tills en dag...
Två män berättade en ganska bisarr historia för polisen.
Charles Hickson och Calvin Parker sa att en farkost landade när de fiskade
och att de togs ombord av tre icke-jordiska varelser.
Jag fick nästan en hjärtattack. Jag var nära att dö.
Jag blev också livrädd.
Jag har upplevt mycket elände och nu måste jag gå igenom det här.
Jag sa: "Pappa, berätta vad som hände den natten."
Han började berätta.
Plötsligt såg jag att han blev tårögd.
Jag sa: "Vad är det, pappa?"
Han sa: "Jag har varit rädd i mitt liv,
men jag har aldrig varit med om något som gjort mig så rädd."
"Jag var så rädd att de skulle ta mig härifrån
och ingen skulle få veta vad som hände."
MÄRKLIGA FALL FLER FRÅGOR ÄN SVAR
På kvällen den 11 oktober 1973
fiskade Charlie Hickson och Calvin Parker i en flod.
och hävdar att de mötte något utomjordiskt.
I 50 år har många undrat vad som verkligen hände.
EVENTUELLA MÖJLIGHETER
TOG UTOMJORDINGAR KONTAKT I PASCAGOULA?
Jag älskar allt med Mississippi.
Ljudet från en tågvissla.
Barq's root beer.
Det är livsstilen och min uppväxt.
Vi stressar inte. Det är så man lever här.
Pappa och jag flyttade till Pascagoula 1969.
Pascagoula var en sömnig, liten fiskeby,
tills ett skeppsvarv kom till.
Ingalls Shipbuilding började bygga jagare
åt amerikanska flottan på 50-talet.
För det krävdes arbetare som rekryterades runtom i delstaten.
Brottsligheten var låg.
Du kunde fortfarande sova
med fönstren uppe och dörrarna öppna.
Pappa var min bäste vän. Vi fiskade mycket.
Pappa visste hur man fångade fisk. Och han gjorde mig så arg.
Han drog upp dem i båten, men jag fick ingenting.
Jag la mitt flöte och kastade bredvid honom
men jag fick ändå inget.
Vi brukade plocka blåhallon och sånt.
Vi födde upp grisar och kor. Vi gjorde allt.
Vi var självförsörjande.
Calvin och jag gick i skolan ihop.
Vi bodde inte långt ifrån varandra.
Han var 18 år. Lika gammal som jag.
Calvin, hans pappa och min pappa, brukade åka och campa.
Vi umgicks mycket.
Min pappa hjälpte honom att få ett jobb på ett av varven.
En dag bestämde de sig för att fiska efter jobbet.
Det var så de hamnade vid floden.
Det var då allt inträffade.
11 OKTOBER 1973
Jag hade precis fått napp och vevade in den.
När jag vände mig om blev jag stel av rädsla.
Jag hörde ett vinande ljud.
Ungefär 20 meter bort närmade sig någon slags farkost.
Han sa att den svävade. Den rörde inte marken.
Och den hade lampor.
Den verkade bara stanna.
Plötsligt öppnades ena sidan.
Den verkade trollbinda mig. Den skulle kanske ge sig av.
Då kunde vi springa till bilen och dra.
Men plötsligt kommer de tre varelserna ut.
De vidrörde aldrig marken.
Två av dem kom direkt till honom och en gick till Calvin.
Jag minns inte att jag såg några ögon.
De hade nåt i mitten som jag skulle kalla ansikte.
Något stack rakt ut.
Det satt ungefär där en näsa sitter i en människas ansikte.
Jag såg ingen hals. Det verkade sitta på kroppen.
De hade inte likadana händer som oss. De var som klor.
De tog honom i armen.
Han sa att han därefter inte kunde röra ögonen.
Han kunde inte prata. Han var helt paralyserad.
En av dem tog tag i Calvin.
Jag såg hur han sjönk ihop. Jag fick senare veta att han svimmade.
Det var som ett surrande ljud. En av dem gav ifrån sig...
Så där. Den som jag såg gav ifrån sig det ljudet.
Jag hörde inte resten av dem för jag svimmade.
Två av dem sträckte sig efter mina armar. En på varje sida.
De tog in bägge två i rymdfarkosten.
Han beskrev det som att vara inuti en glödlampa.
Det var väldigt ljust.
Jag var ensam i vad som kändes som en evighet.
"Gud hjälpe oss. Var är Calvin? Vad har de gjort med honom?"
Sen såg jag det.
Något som liknade ett stort öga verkade komma ut direkt ur väggen.
Jag försökte blunda men det gick inte.
Ögat kom närmare. Det stannade 15 cm från mitt ansikte.
Ögat dröjde kvar där ett tag.
Det rörde sig ner längs min kropp och sedan över hela kroppen.
Pappa uppskattade att han var där i 30 minuter.
Han sa: "De förde ut mig till samma plats som där de hämtade mig."
"Calvin stod vid floden."
Med armarna utsträckta. Det var som om han stirrade på nåt.
Precis innan jag nådde honom hörde jag det vinande ljudet.
Jag vände mig om och såg de blå blinkande lamporna.
Och sen var farkosten borta.
Deras första instinkt var att köra hem.
Men sen började de prata med varandra och sa:
"Vi måste informera polisen.
Det kan vara någon som ska invadera oss."
Två män kom in på stationen vid 20.30-21-tiden.
De var uppjagade.
De var oroliga, hysteriska och grät.
Det är allt jag vet.
Jag vet inte vad som hände.
Sheriffen och Fred Diamond.
Det kändes mer som ett förhör än att man kunde prata med någon.
Jag visste inte vart jag skulle vända mig
eller vem jag skulle träffa eller berätta för.
Jag bestämde mig för att inte berätta för någon.
Jag fick inte veta det direkt.
Jag tror att det gick tre dagar.
Jag hade hört att något hade hänt.
Jag insåg inte omfattningen förrän jag såg Calvin.
Jag ville skydda henne, men jag visste inte hur.
Det inträffade i oktober.
Vi gifte oss i november.
Jag visste inte hur jag skulle hålla det hemligt
för media rapporterade om det väldigt intensivt,
Två män i Mississippi hävdar att de undersöktes av rymdvarelser.
Frågan är hur det kunde bli känt så snabbt.
Calvin trodde att Charlie hade läckt det,
för nationell media började rapportera tidigt.
Det var rätt fenomenalt.
UFO-ÄVENTYRET
HICKS MINNS
Rolling Stone kom till stan.
Jag minns inte om jag läste artikeln.
DE VAR SÅ RÄDDA ATT DE INTE KUNDE RÖRA SIG
NYA IAKTTAGELSER
Jag var 12 år.
Jag minns den helgen. Jag tror att det var en huvudnyhet.
Jag skulle sova över hos en av mina vänner.
Jag minns att jag frågade:
"Varför lägger din pappa aluminiumfolie i fönstren?"
Hon svarade: "Jag vet inte." Så jag frågade honom.
Han svarade: "För att förhindra att utomjordingarna når våra hjärnor."
Ufon är här.
Forskare tar det på allvar.
Sheriffen fick 2 000-3 000 telefonsamtal den veckan.
Det var mest från folk som var rädda, oroliga eller nyfikna.
Det fanns en oro i stan.
Jag vet hur polisen hanterar inkommande samtal.
Jag kan inte föreställa mig alla samtal.
Inte bara där, utan i countyt.
De såg blåljus och folk blev rädda.
Först behandlades det som ett skämt.
Men ingen som har pratat med männen skrattar nu.
Det var två reaktioner. Vissa vågade inte vara ensamma på natten.
Mössor av aluminiumfolie och sånt.
Det fanns dem som avfärdade det.
De flesta i Pascagoula trodde inte på det och sa: "Det kan inte ha hänt."
Det var för skruvat för att det skulle ha hänt.
Det första nån frågade mig när jag var i kyrkan var:
"Var de fulla?"
Jag visste att han talade sanning.
Utan några konkreta bevis för att de hade kidnappats,
var staden splittrad vad gällde om man skulle tro på männen.
Men deras berättelse ändrades aldrig.
VAR MÖTET ETT FANTASIFOSTER?
Pappa var alltid jovialisk. Han skrattade och hade sig.
Han förlorade lite av det efter att det inträffade.
Jag kunde se det i hans ögon och ansikte.
Han funderade hela tiden.
Jag vet att han hade svårt att sova under lång tid.
Mamma var livrädd.
Det gjorde henne livrädd.
Han kallsvettades.
Vi bytte lakan minst två och tre gånger per natt på grund av kallsvettningar.
Han har inte varit sig lik sen dess. Inte jag heller.
Min pappa, som var äldre,
och efter vad han upplevde i Korea
var mer förberedd på nåt sånt än Calvin.
När Calvin klev ur bilen...
Det var fyra dagar efter att det inträffade.
Jag kan inte påstå att han sprang mot mig,
men han kom snabbt mot mig.
Vi kramade om varandra länge.
Jag märkte att hans mun darrade.
Han var väldigt chockad och orolig.
Du upplevde ett par nervsammanbrott. Stämmer det?
Ett par gånger fick jag åka till sjukhuset på grund av nerverna.
Jag har fortfarande nervproblem.
Han försökte riva stället när han fick åka till akuten.
Han kunde inte hantera det.
Det är därför jag tror att pappa försökte berätta för alla.
Calvin ville inte prata om det.
Han ville bara glömma det.
Jag vet verkligen inte vad som hände.
Det gör jag inte, men efter att ha träffat mr Parker...
Något hände honom.
Det betvivlar jag inte.
Minns du första gången
som du såg mig, när jag mötte dig vid bilen?
Ja. Jag var så glad att se dig.
- Så glad. - Hur länge höll vi om varandra?
Ja.
Han ville inte prata med mig om det vilket var okej.
Jag ville inte göra honom upprörd.
Jag lät honom vara för sig själv.
Jag kände innerst inne att när han ville prata om det
så skulle han göra det.
Det var mycket ufo-aktivitet i området på 70-talet.
Det var ufo-observationer längs hela Mississippi-kusten.
Det var mycket. En massa aktivitet.
Området där Calvin och Charlie fiskade
var nära Pascagoulaflodens svängbro
som var bemannad dygnet-runt av en brovakt.
FANNS DET ANDRA SOM SÅG NÅT?
En sak som besvärade mig när jag började titta närmare på händelsen
var att brovakten inte såg något.
Det fanns två brovakter.
BROVAKT PLATSEN
På en av bilderna på Charlie vid platsen
ser man brokuren i bakgrunden.
Den låg inte långt bort.
Varför såg inte brovakten? Ljuset var starkt och det inträffade där.
Det reflekterades i vattnet.
Alla andra saker. Varför såg inte brovakten något?
Calvin och Charlie trodde att de var de enda som såg händelsen.
Men platsen där mötet inträffade
låg inte långt ifrån varv och bostadshus.
Och det fanns andra som såg något den 11 oktober.
Jag var hemma
och jag och min flickvän körde hemifrån vid skymningen.
När jag satte mig i bilen såg jag konstiga ljus på den här sidan av floden.
De var som LED-lampor. 6K-ledlampor, så starkt var ljuset.
LED-lampor fanns inte på den tiden.
Jag trodde att det var ett stort flygplan.
Fel ställe att landa på.
När vi kom upp på bron blev ljuset starkare.
De var över det gamla varvet på södra sidan av bron.
När vi kom upp på bron stod lamporna stilla.
Jag var ute i min trädgård
och såg nåt konstigt som jag tittade på i 20 minuter.
Det var i stort sett blått.
Den verkade ha en rad med lampor som snurrade runt den.
Den stannade och var stilla.
Den hade sjunkit och var nära horisonten.
Vi fick rött ljus.
Jag kunde se ett föremål som kom mot oss,
men jag såg inte vad det var.
Jag sa: "Titta." Den var precis ovanför lyktstolparna.
Men det hördes inget motorljud.
Och den hade ett starkt ljus undertill.
Man kunde inte titta för länge på det.
Radion började låta konstigt och vi blev skraja.
Vi sa: "Vad är det? Vad i hela friden är det?"
Jag kan beskriva det som att den bara försvann norrut.
Mycket snabbt och sen var den borta.
Vi visste inte heller vad det var.
Allt inträffade samma tid och på samma kväll.
Vi visste inte vad vi hade sett, men vi såg ljusen.
Jag berättade för mina föräldrar.
De sa:
"Berätta inte för någon. De kommer tro att du är knäpp."
Det var så man såg på det på den tiden.
Alla sa: "Jag berättar inte för nån. De kommer inte tro oss."
"De kommer göra narr av oss."
Vi ingick en pakt om att ingen skulle säga nåt om det.
Jag tror att folk var nervösa
och oroliga för vad någon annan skulle tycka om dem.
Oavsett om de trodde på det eller inte så var det tabu.
De kunde inte koppla det till något som stod i Bibeln
eller att vara en del av något som Gud har skapat.
Pappa var starkt religiös. Han blev uppfostrad så av sina föräldrar.
Pappa uppfostrade mig på exakt samma sätt.
Han gick till sin tro
för han visste att Gud inte skulle ge honom nåt han inte kan hantera.
Jag tror på Gud.
Jag tror att Gud, i all sin storhet,
inte bara skapade den här lilla världen. Han skapade alla världar.
Det har funnits vittnen som har berättat senare.
Jag vet inte om folk bryr sig längre
om vad någon säger om dem.
Vilka är vi att säga att Gud inte skapade något annat där ute?
Jag minns The Tonight Show och nationell media.
Det är en fantastisk berättelse.
Två vanliga killar, varvsarbetare,
fiskar en stund efter jobbet.
Plötsligt inträffade något som förändrade deras liv.
Efter att historien blev känd
fick Charlie och Calvin många mediaförfrågningar.
Nyhetskanaler och tv-program
ville att männen skulle berätta om händelsen och tjäna pengar på den.
Pappa medverkade i flera tv-program.
Han var med i Johnny Carson, Dick Cavett och To Tell The Truth.
Nummer 1. Hade du kraften att stå emot eller tygla dig själv,
eller var du hypnotiserad?
Jag hade ingen kraft att göra motstånd.
Kan den verklige Charles Hickson ställa sig upp?
Det fanns pengar att tjäna på en ufo-historia.
Särskilt Charlie missade inte chansen att berätta om bortförandet.
MOTIVERADES DERAS PÅSTÅENDE AV KÄNDISSKAP OCH PENGAR?
Charles Hickson förbereder sig för att berätta sin historia
inför en publik mot betalning.
Hickson har slagit sig ihop med hypnotisörer och synska
för några uppträdanden.
Biljetterna kostar fem och tio dollar.
När han inte är upptagen med framträdanden
eller medverkar i pratshower i radio och tv,
eller marknadsför sin skiva skriver Hickson en bok om upplevelsen.
Min pappa har varit över hela landet och gett intervjuer.
Jag vill att du ska veta
att han inte tjänade något på det.
Allt som han bad dem om var
att de skulle betala honom för en dags förlorad arbetsinkomst.
Jag tappade förtroendet för Charlie
för vi kom överens om att inte berätta för någon.
Det kändes som om han berättade för hela världen.
Det kändes som om jag inte hade någon.
Det fanns många personer, men jag kände inte att det fanns någon att prata med.
Nyhetsmedierna var på honom.
Det började besvära pappa. Alla slet i honom.
Och alla som såg To Tell The Truth,
kunde se på honom att det var påfrestande.
Han var inte sig lik.
Mr Hickson var väldigt öppen med upplevelsen efter att den inträffade.
Men mr Parker hade stora känslomässiga besvär
som ett resultat av händelsen och undvek publicitet.
Jag tror att han kämpade med att förstå det själv.
Han ifrågasatte sig själv mentalt. Jag vet inte hur man undviker det.
Han ville hålla sig undan offentligheten.
Man vet aldrig hur folk kommer att behandla en efter nåt sånt här.
Mr Calvin berättade att han var på en begravning här i trakten.
Någon kände igen hans namn
och kom fram till honom och sa: "Är du Calvin Parker?"
Och han svarade ja men han stannade inte.
Han sa att nån sörjde. Någon hade dött.
Han och hans fru satte sig i bilen och körde hem.
Flera följde oss ut till bilen.
Vi körde hem därifrån.
Och kort efter det, 2018,
började han prata med mig om det.
Jag visste att det var traumatiserande,
men jag förstod inte omfattningen.
Något som kommer från det okända...
De håller dig och de känner på dig och undersöker.
Du vet inte om du kommer att överleva.
Jag tror inte att någon visste vad man skulle tro på den tiden.
De som sa att de såg ljusen sa att de var rädda.
De var rädda att om de berättade att de hade sett det
att de skulle stötas bort.
Trodde du på det direkt?
Jag vet inte riktigt. Jag tror inte det. Jag var ung.
Men den hemliga inspelningen av de två inblandade personerna
gjorde att folk började inse att det troligen hade hänt.
De kunde ha skadat oss.
Det är genant för ingen tror oss.
Jag har aldrig sett nåt liknande.
I början av 2020 dök en inspelning upp
som gav Charlie och Calvins berättelse trovärdighet.
Kvällen som de anmälde bortförandet
spelade polisen in männen utan deras vetskap.
När sheriffen satte Charlie och Calvin i rummet ensamma,
la han en bandspelare i en byrå eller under ett skrivbord.
Man hör om nåt sånt, men man kan inte tro det.
Jag vet, Calvin. Jag blev också livrädd.
De satte killarna i samma rum och gick därifrån.
De fanns möjlighet att säga: "Tror du att de trodde på oss?"
"Vi måste vara samstämmiga."
Men historien ändrades inte.
- Jag ligger här och gråter. - Ja, jag vet.
Det är genant för ingen tror på oss.
De kunde ha skadat oss.
Jag svimmade och det är första gången jag har svimmat.
Man kan inte få folk att tro på det.
Jag förstår mig inte på dörren. Såg du vad dörren gjorde?
Jag vet inte själv.
Man kunde höra rädslan i deras röster och uppriktigheten.
Särskilt Calvin sa... Man hör att han var livrädd.
De var helt övertygade om att det hade hänt på riktigt.
Flera år senare påstod Calvin att han hade haft ett nytt besök.
I motsats till tidigare berättade Calvin gärna om det andra mötet
i ett försök att bearbeta upplevelsen.
Vad är dina tankar om att nåt sånt här händer dig?
Jag är mer mentalt stabil nu än vad jag någonsin har varit.
Jag kan hantera det på ett mer moget sätt.
Att prata om det gav honom lite lättnad.
Det kan inte vara bra för någon
att hålla något inom sig under en lång tid.
Det finns nog de som fortfarande tror att han är galen.
Vet du vad det fina är? Han bryr sig inte längre.
Jag tror att han mådde bättre genom att berätta sin historia.
Charlie Hickson påstod sig också ha besökts en andra gång, år 1974.
Han satt under ett träd och åt en apelsin
och fick en känsla av att han blev iakttagen.
Han vände sig om och tittade
och två av dem stod bakom honom.
De kom inte närmare.
Han sa att det var som om en radio slogs på i hans huvud.
"Vi tänker inte skada dig."
"Och vi kommer tillbaka."
Sen sa han att de bara försvann. I ett nafs.
Min pappa var en av de första som fångades av ett ufo.
Han höll fast vid det till sin död.
Han ändrade aldrig sin berättelse och det räcker för mig.
Man kan inte leva ett normalt liv.
Man har det alltid i bakhuvudet.
Hon har genomlevt allt. Det har varit jobbigt för henne.
Hon har inte fått mycket beröm för att hon har stått ut med mig.
Det var fel av mig att vänta så länge med att berätta för henne.
18 år.
- Nej, mer än så. - Mer än 18 år, älskling.
Ja.
Hur berättar man något sådant för den som man älskar?
De tror att du är knäpp.
Här är minnesplatsen som har tillägnats min far och Calvin Parker
tvärsöver där händelsen inträffade. Jag är väldigt stolt över den.
Det är minnesplats dedikerad till honom, som jag ser det.
Min pappa var en riktig stålman.
Jag saknar honom jättemycket.
Minnesplatsen blev läkande.
Inte bara för ett samhälle, som vid tidpunkten inte trodde på det
men särskilt för mr Calvin.
Så vi såg till att det blev av.
Mr Calvin blev helt till sig.
Det kändes skönt att staden erkände det.
Det var en stor ära.
Jag sa till Waynette:
"Sprid ut min aska runt minnesplatsen när jag dör."
Jag har en minnesplats där, och folk kan komma och hälsa på.
Mr Charlies familj var också där.
De fick en möjlighet att prata om sina liv
och hur det var att växa upp med händelsen.
Charles Hickson och Calvin Parkers upplevelse
är så unik att den måste utgöra en del av vår kultur.
Third Fridays är ett evenemang som hålls i centrum.
Band, foodtrucks...
En av fredagarna tillägnas bortförandet.
Jag tycker att vi som stad måste fira berättelsen.
Vi kommer från en värld långt bort.
Jag har de uppblåsbara gröna.
Lika lång som han. Jag har en som är längre än honom,
som vi måste knyta fast vid en av stolparna.
För mig till er ledare.
Det finns en i nästan alla affärer.
Det här är mitt pris.
Det är omslaget till den första boken som mr Parker skrev.
Jag har större som han signerade.
Endast ett fåtal fick en och jag råkar vara en av dem.
Det var jag stolt över.
Det hände på 70-talet, tidigt 70-tal. Det var annorlunda då.
Folk är mer öppensinnade nuförtiden.
De var ett par varvsarbetare som inte bad om det.
Det inträffade bara utan någon anledning.
Jag tycker att det är bra att de har kunnat träda fram och säga:
"Det inträffade och vi var med om det. Tro det eller ej, men det inträffade."
Jag kan inte förneka det. Jag kan inte utesluta det.
Det var nog därför staden reagerade som den gjorde.
Det skulle förändra ens liv.
Om du verkligen tror att det inträffade borde det förändra hela ditt liv.
Det förändrade sannerligen deras.
Min pappa undrade alltid varför han var den utvalde.
Han förstod inte varför de ville...
De valde honom - en gammal lantis.
Han funderade mycket på det.
Om det hade varit en bluff så skulle jag erkänna det.
Du vill inte ha det på ditt samvete när du träffar din skapare.
Jag hade inte planerat det.
Jag tänkte att Herren har sina skäl att göra saker.
Om det duger för honom, så duger det för mig.
Vem vet vad som hände vid floden för många år sen.
Men för Charlie och Calvin och många andra i Pascagoula
råder det inga tvivel.
Man tittar ut i rymden på natten.
Om man kommer bort från alla lampor kan man se tusentals stjärnor.
Så vitt vi vet, har de inte hittat slutet.
Du kan inte påstå att det inte finns något där ute.
Min pappa trodde på det.
Det finns andra världar där ute med liv.
En vacker dag kommer alla att veta det med säkerhet.
TILL MINNE AV CALVIN PARKER 1954 - 2023