Îmi amintesc o noapte din copilărie,
când urmăream acel film numit Războiul lumilor.
RĂZBOIUL LUMILOR
Mă speria de moarte cu toate acele nave spațiale.
Umblau peste tot, distrugând oameni și case.
Tata mi-a zis atunci: „Fiule, e doar un film.”
A zis: „Nu există asemenea lucruri.”
Până într-o zi...
Doi localnici au prezentat autorităților o poveste bizară.
Charles Hickson și Calvin Parker au povestit cum o navă stranie
a aterizat unde pescuiau,
iar trei creaturi nepământene i-au luat la bord.
Chiar era să fac infarct! Am fost la un pas de moarte.
M-a speriat cumplit și pe mine.
Am trecut prin iad pe lumea asta
și am ajuns acum să trăiesc așa ceva.
Am spus: „Tati, zi-mi ce a fost în noaptea aia.”
A început să povestească
și observ deodată că avea lacrimi în ochi.
I-am spus: „Ce-ai pățit, tati?”
Și a răspuns: „Fiule, m-am mai speriat la viața mea,
dar nimic nu m-a speriat ca întâmplarea asta.”
„M-am temut atât de tare că mă vor duce de aici
și că nu se va afla ce s-a ales de noi.”
CAZURILE CIUDATE NASC ÎNTREBĂRI
FENOMENE NEEXPLICATE
În seara de 11 octombrie, 1973,
Charlie Hickson și Calvin Parker
pescuiau pe un râu
și au susținut că au avut o întâlnire nepământeană.
Lumea s-a întrebat 50 de ani: „Ce s-a petrecut de fapt în acea noapte?”
REGISTRUL POSIBILITĂȚILOR
S-AU ARĂTAT EXTRATEREȘTRII ÎN PASCAGOULA?
Ador totul la Mississippi.
Sunetul fluierului de tren,
băuturile acidulate Barq’s.
E un mod de viață. Modul cum am fost crescut.
Nu ne grăbim. Așa se trăiește în zona asta.
BUN-VENIT!
Eu și tata ne-am mutat în Pascagoula în 1969.
Pascagoula a fost un sat liniștit și pescăresc
până la construirea unui șantier naval.
PRIMAR
Ingalls Shipbuilding a început să construiască distrugătoare
pentru Marina SUA în anii ’50,
iar asta necesita muncitori, așa că au recrutat din tot statul.
Rata criminalității era foarte scăzută.
Pe atunci, încă puteai
să dormi cu ferestrele deschise și ușile descuiate.
Tati îmi era cel mai bun prieten. Pescuiam mult împreună.
Tati știa cum să prindă pești. Și mă enerva la culme.
Îi tot arunca în barcă, iar eu nu prindeam niciunul.
Îmi puneam pluta, aruncam de lângă el,
dar tot nu prindeam nimic.
Mergeam să culegem mure și tot ce se găsea.
Ne creșteam porcii și vacile. Și noi făceam totul.
Supraviețuiam singuri.
Eu și Calvin am mers la școală împreună.
Nu locuiam departe unul de celălalt.
Avea 18 ani pe atunci. La fel ca mine.
Eu, Calvin și tații noștri mergeam cu toții cu cortul.
Stăteam mult împreună.
Tata l-a ajutat cu o slujbă la unul dintre șantiere.
Într-o zi, au decis să pescuiască după serviciu
și astfel, au ajuns pe râu.
Iar atunci s-a petrecut totul.
11 OCTOMBRIE, 1973
Doar ce mușcase un pește și retrăgeam firul.
Când m-am întors, era să îngheț de frică.
Am auzit doar un șuierat.
La vreo 20 de metri,
un soi de navă se apropia de pământ.
Zicea că obiectul pur și simplu plutea.
Nu atingea solul, era deasupra lui,
și avea lumini pe el.
Părea că se oprise, că aterizează.
Deodată, s-a deschis la un capăt.
Zici că mă vrăjise.
Poate va pleca.
Putem fugi la mașină și să ne cărăm de-aici.
Apoi, au ieșit deodată trei creaturi.
Nu au atins deloc solul.
Două s-au dus la el, iar una, la Calvin.
Nu-mi amintesc să fi văzut ochi.
Aveau ceva în centrul a ce i-aș spune eu față.
Ceva care ieșea
mai mult sau mai puțin din zona unde un om are nasul.
N-am observat vreun gât. Capul părea lipit de corp.
Și nu aveau mâini ca noi. Erau un soi de clești sau gheare.
L-au apucat de braț.
Și a zis că din acel moment, nu și-a mai putut muta privirea.
N-a mai putut vorbi. Era doar... Era complet paralizat.
Unul dintre ei l-a prins pe Calvin.
L-am văzut moale și am realizat mai apoi că leșinase.
Era un fel de murmurat. Doar unul îl făcea. Un fel de: „Hmm.”
Pur și simplu. Cel văzut de mine făcea așa.
Pe ceilalți nu i-am auzit, deoarece am leșinat până la urmă.
Doi m-au apucat de brațe. Câte unul de fiecare.
I-au dus pe amândoi în interiorul navei.
Și el a descris-o ca fiind ca interiorul unui bec.
Atât de luminos era.
Am fost singur parcă o veșnicie.
RECONSTITUIRE VOCE HICKSON
„Doamne, ajută-ne! Unde e Calvin? Ce i-au făcut?”
Iar apoi, l-am văzut.
Ceva ce aducea cu un ochi mare părea a ieși direct din perete.
Am vrut să închid ochii, dar în van.
Ochiul s-a apropiat. S-a oprit la vreo 15 centimetri de fața mea.
Ochiul a zăbovit o vreme,
iar apoi, a început să îmi măsoare trupul de sus și până jos.
Tati a estimat că a stat acolo în jur de 30 de minute.
A zis: „Când m-au scos,
m-au dus de unde mă luaseră.”
Și a mai zis: „Calvin stătea lângă râu...”
Cu brațele întinse așa. De parcă se holba la ceva.
Până să ajung la el, am auzit iarăși șuieratul.
Privind în jur, am văzut luminile albastre, tari.
Și aproape instantaneu, nava a dispărut.
Instinctul a fost să ia mașina, să plece acasă.
Au pornit într-acolo. Apoi, tot discutând, au zis:
„Trebuie să spunem autorităților despre asta,
pentru că s-ar putea să fim invadați în curând de cineva.”
Doi bărbați au venit la secție în jur de 20:30, 21:00.
Erau agitați, tulburați,
gata să se urce pe pereți, isterici, plângând.
Doar atât știu că s-a întâmplat.
De văzut ce s-a petrecut, nu știu.
Șeriful Fred Diamond și echipa sa
au considerat că interogatoriul era de prisos în acel moment.
Nu știam ce să fac, unde să mă duc,
la cine să mă duc sau cui să-i spun.
Am decis că nu voi spune nimănui, totuși.
Eu n-am aflat despre asta imediat.
Cred că abia după trei zile.
SOȚIA
Auzisem că s-a petrecut ceva.
N-am realizat cât de grav era până nu l-am văzut pe Calvin.
În momentele acelea, voiam s-o protejez și nu știam cum.
Asta se întâmpla în octombrie. Ne-am căsătorit în noiembrie.
N-am știut cum să țin secretul,
deoarece toată mass-media
a pus presiune.
OZN-URILE „ULUIESC”
Doi bărbați din Mississippi spun că i-au examinat extratereștrii.
Rămâne un mister cum s-a aflat povestea atât de repede.
Calvin credea că poate Charlie a divulgat,
deoarece implicarea rapidă a mass-mediei naționale
a fost de-a dreptul fenomenală.
O VIAȚĂ DATĂ PESTE CAP
ÎNTÂLNIRE DE GRADUL TREI
Rolling Stone au venit în oraș.
Nu mai știu dacă am citit ce articol au scris.
S-AU SPERIAT DE NU S-AU PUTUT MIȘCA
NOI APARIȚII EXPUSE
Aveam 12 ani.
Îmi amintesc acel weekend.
Cred că atunci a început să vuiască presa.
Trebuia să dorm la casa unei prietene
și îmi amintesc doar că am zis:
„De ce pune tatăl tău folie de aluminiu la geamuri?”
Iar ea a zis: „Nu știu.” Așa că l-am întrebat pe el.
Și a răspuns: „Ca să nu ajungă extratereștrii
la creierul nostru.”
Au sosit OZN-urile.
Numeroși savanți le iau în serios.
Departamentul de poliție a primit
în jur de două-trei mii de apeluri în acea săptămână.
Majoritatea erau oameni speriați, îngrijorați sau doar curioși.
Era un haos. Întregul oraș era un haos.
Știu că departamentul de poliție se confruntă cu apeluri.
Nu-mi pot imagina toate apelurile primite...
Și nu doar acolo, ci în tot districtul.
Lumini albastre zărite, oameni speriați.
La început, totul a părut o glumă.
Dar cine a discutat cu cei doi, nu a mai râs apoi.
Erau două reacții.
Unii se temeau să rămână singuri acasă noaptea.
Cu pălării din folie de aluminiu.
Pe când alții nu au dat crezare.
Probabil că majoritatea celor din Pascagoula au ignorat
și au zis: „E imposibil.”
Era prea ieșit din comun ca să poată părea posibil.
Prima întrebare primită când am mers la biserică
suna așa: „Erau beți tipii ăia?”
Am știut fără îndoială că spune adevărul.
Fără dovezi clare că au fost răpiți,
orașul i-a pus în balanță pe Charlie și Calvin.
Chiar și așa, povestea lor a rămas neschimbată.
A FOST ÎNTÂLNIREA PLĂSMUIREA IMAGINAȚIEI LOR?
Tati era mereu vesel, îi plăcea să râdă.
După ce i s-a întâmplat, a pierdut din spiritul ăsta.
I se vedea în ochi, pe chip.
Și mintea lui cumpănea mereu.
Pentru mult timp, știu că a avut probleme cu somnul.
Mama era speriată de moarte.
A îngrozit-o. Foarte tare.
Îl lua sudoarea rece.
Trebuia să schimbe lenjeria de două-trei ori pe noapte.
Din cauza sudorii.
N-a mai fost la fel de atunci și nici eu.
Fiind mai în vârstă,
cu ce pățise prin Coreea și altele,
tata a fost mai pregătit de așa ceva decât Calvin.
Când Calvin a ieșit din mașină...
L-am văzut la patru zile după pățanie.
Nu pot spune că a fugit spre mine,
dar a ajuns destul de repede.
Ne-am ținut în brațe parcă o veșnicie.
Am observat că-i tremura gura.
Era foarte traumatizat, foarte... neliniștit.
Ai avut câteva crize, așa este?
Am ajuns la spital de vreo două ori din cauza căderilor nervoase.
Și încă am probleme cu nervii.
Când a ajuns la camera de urgență, a încercat să distrugă locul.
Nu putea face față.
De aceea cred că tati a încercat
să povestească tuturor despre asta.
Calvin nu voia să discute.
Tot ce-și dorea era să uite.
Nu știu ce s-a petrecut. Serios!
Nu știu. Dar după ce l-am cunoscut pe dl Parker?
Ceva i s-a întâmplat acelui om.
Nu încape îndoială.
Mai știi prima dată
când m-ai văzut după ce-ai ieșit din mașină?
Da. Am fost tare bucuros să te revăd.
- Tare bucuros. - Cât ne-am îmbrățișat?
Da.
Se vedea că nu vrea să îmi spună și a fost în regulă.
Nu voiam să fac ceva să îl deranjez.
I-am oferit spațiu.
Și am simțit că atunci când va fi gata să îmi povestească,
o va face.
În anii ’70, a fost multă activitate extraterestră în zonă.
S-au zărit OZN-uri pe toată coasta fluviului Mississippi.
O mulțime. Foarte multă activitate.
9 FEBRUARIE, 1977 - FLORA, MS 19 FEBRUARIE, 1974 - HATTIESBURG, MS
Zona în care Calvin și Charlie pescuiau în acea seară
era lângă podul mobil al râului Pascagoula,
care, la acea vreme, dispunea în permanență de un operator.
AU VĂZUT ȘI ALȚII CEVA?
Ce m-a intrigat,
când am început să investighez cazul, a fost că operatorul n-a văzut nimic.
Erau doi operatori de pod.
OPERATORI DE POD LOCUL RĂPIRII
Și într-o fotografie cu Charlie de lângă locul cu pricina...
Se poate vedea pe fundal cabina operatorului de pod.
Deci nu era prea departe.
De ce n-a văzut operatorul? Dacă lumina tare și s-a petrecut acolo,
s-ar fi reflectat și în apă.
Și toate celelalte. De ce nu le-a văzut operatorul?
Calvin și Charlie au crezut că doar ei au văzut.
Dar locul presupusei întâlniri
era aproape de șantierele active și reședințele private.
Și au mai fost și alții
care au văzut ceva în noaptea de 11 octombrie.
Eram acasă
și am plecat cu prietena mea aproape de asfințit.
Urcând în mașină,
am văzut niște lumini stranii de partea asta a râului.
Semănau cu ledurile, dar unele puternice. Atât de luminos era.
Nici nu erau leduri pe atunci.
Am zis că poate vine un avion mare.
Și era locul ciudat pentru o aterizare de avion.
Dar când am urcat pe pod, luminile s-au întețit
și erau undeva în zona șantierului vechi,
în partea sudică a podului.
Ne apropiam de vârful podului, dar ele nu se mișcau.
Pur și simplu stăteau.
Eram afară, în curte,
și am văzut ceva ciudat, ce am urmărit vreo 20 de minute.
Era ceva practic albastru.
Părea a avea un șir de lumini care îl înconjurau.
Și s-a oprit. Și a rămas acolo.
Apoi, a coborât aproape de linia orizontului.
Ne opriserăm la semafor
și am văzut un obiect apropiindu-se,
dar nu mi-am dat seama ce era.
Am zis: „Uite!” Era așa jos, parcă deasupra stâlpilor de lumină.
Dar nu am auzit vreun sunet de motor.
Și avea o lumină puternică sub el,
la care nu te puteai uita prea mult.
Radioul o luase razna și ne-am speriat cumplit.
Ne-am zis: „Ce e asta? Ce Dumnezeu e și asta?”
Apoi, pot spune doar că a țâșnit spre nord și a dispărut.
Cu foarte mare viteză. Efectiv s-a evaporat.
Nu ne-am dat seama ce era.
Totul s-a petrecut în aceeași seară, în același interval temporal.
N-am știut ce vedem, dar am văzut luminile.
Am intrat în casă și le-am zis părinților.
Iar ei mi-au zis:
„Mai bine nu spui nimănui. Vor crede că ai înnebunit.”
Așa erau privite lucrurile acestea pe atunci.
Toată lumea zicea:
„Nu spun nimănui. Nu ne vor crede.”
„Se va râde de noi.”
Cumva, am făcut un pact ca nimeni să nu povestească despre asta.
Cred că oamenii erau agitați
și se temeau de ceea ce ar putea crede
ceilalți despre ei.
Credeau sau nu, rămânea un tabu.
Nu puteau asocia asta cu Biblia
sau cu parte din creația Domnului.
Tati era foarte religios.
Așa fusese crescut de ai lui.
Și tati m-a crescut exact la fel.
S-a îndreptat spre credință,
pentru că știa că Domnul nu-i va da mai mult decât poate duce.
Cred sincer în Dumnezeu.
Și mai cred că Dumnezeu, în toată măreția Sa,
nu a creat doar lumea asta micuță.
A creat toate lumile existente.
Au fost anumiți martori care au apărut după întâmplare,
la mult timp după ea.
Nu știu dacă oamenilor le mai pasă
de ceea ce se spune despre ei.
Cine suntem să spunem că Domnul n-a creat și ceva necunoscut?
PRIMĂRIE
Îmi amintesc de The Tonight Show
și alte emisiuni care au discutat evenimentul.
Povestea e cu adevărat uluitoare,
despre doi șantieriști obișnuiți
care pescuiau un pic după serviciu,
când pățesc deodată ceva ce le schimbă total viețile.
După dezvăluirea poveștii,
Charlie și Calvin au fost asaltați de mass-media.
Canalele de știri și emisiunile TV
tânjeau să obțină povestea experienței lor și să profite de pe urma ei.
Tati a apărut la câteva emisiuni.
A fost la Johnny Carson, Dick Cavett și To Tell the Truth.
Numărul unu, ai avut puterea să opui rezistență, să te zbați,
sau a fost cumva hipnotizant?
N-am avut puterea să mă opun.
În regulă.
Îl rog pe adevăratul Charles Hickson să se ridice.
Erau bani de făcut dintr-o poveste cu OZN-uri.
Și Charlie, mai ales,
n-a ratat vreo șansă de a povesti despre răpire.
AU FOST MOTIVAȚI DE FAIMĂ ȘI BANI?
Charles Hickson se pregătește să-și spună povestea pe scenă,
în fața publicului, pe bani.
Hickson s-a alăturat unui grup de hipnotizatori și medii
pentru un set de apariții în persoană.
Prețul biletelor e între cinci și zece dolari.
Când nu e ocupat cu apariții în persoană,
cu emisiuni radio și de televiziune sau cu promovarea discului său,
Hickson lucrează la cartea despre experiența sa.
Tata a mers prin toată țara să dea interviuri și altele.
Și vreau să știți
că nu a obținut niciun profit din asta.
Tot ce le cerea acestor persoane
era să îi ofere cât câștiga într-o zi de lucru.
Charlie... Mi-am pierdut încrederea în el,
deoarece conveniserăm că nu vom spune nimănui.
Și el a dezvăluit întregii lumi.
Nu aveam pe nimeni. Mă simțeam străin de toate.
Aveam multă lume-n jur,
dar simțeam că nu am cu cine vorbi.
Mass-media era peste tot.
Tati începuse să fie stresat.
Era purtat dintr-un loc în altul.
Și oricine urmărea To Tell the Truth,
își dădea seama din comportamentul său că îl epuiza totul.
Nu mai era același Charlie.
Dl Hickson a fost foarte deschis și disponibil
după întâmplare.
Dar dl Parker a avut probleme emoționale mari
în urma incidentului și a evitat cumva publicitatea.
Cred că se chinuia să înțeleagă.
Își punea rațiunea la îndoială.
Nu aveai cum să n-o faci.
Voia să stea departe de ochii publicului.
Pentru că nu știi niciodată cum te va trata lumea
după așa ceva.
Îmi amintesc cum dl Calvin mi-a spus
despre o înmormântare la care a mers,
unde cineva l-a recunoscut,
s-a apropiat și a zis: „Ești cumva Calvin Parker?”
El a aprobat,
dar mi-a spus că nu a zăbovit.
A spus că cineva jelea, cineva murise.
A spus că el și soția s-au urcat în mașină și au plecat acasă.
Mulți ne-au urmărit până la mașină.
Am scăpat de ei și am pornit spre casă.
Și la scurt timp după, în 2018,
abia atunci a început să îmi povestească.
Știam că orice fusese, era traumatizant,
dar nu realizasem cât de tare.
Ceva venit din necunoscut.
Și te ia,
te inspectează, te examinează.
Și nu știi dacă vei mai trăi sau nu.
Cred că nimeni n-a știut
ce să creadă pe atunci.
Cei care pretind că au văzut luminile
au spus că s-au speriat.
S-au temut că dacă vor ieși și vor recunoaște,
vor fi ocoliți și ei de lume.
Ați crezut imediat?
Nu sunt sigur. Cred că nu. Eram tânăr pe atunci.
Dar înregistrarea secretă a celor doi implicați
a fost cea care le-a dat de înțeles oamenilor
că acest incident ar fi putut fi real.
Cred că ne-ar fi putut face rău.
Îmi e rușine, deoarece nimeni nu ne crede.
N-am mai văzut așa ceva în viața mea.
CASETA RĂPIRII EXTRATERESTRE
La începutul lui 2020, a ieșit la iveală o înregistrare
care a contribuit pentru mulți la credibilitatea lui Charlie și Calvin.
În noaptea raportării răpirii,
polițiștii din Pascagoula i-au înregistrat pe cei doi
fără ca ei să știe.
Când șeriful i-a lăsat singuri pe Charlie și Calvin în cameră,
a pus un reportofon într-un sertar sau sub birou.
L-a instalat cumva.
Auzi așa ceva, dar nu-ți vine a crede.
Auzi despre asta, dar știu, Calvin, știu.
- Am fost la un pas de moarte. - M-a speriat cumplit și pe mine.
I-au băgat în acea cameră și i-au lăsat singuri.
Ar fi fost momentul să spună: „Crezi că ne-au crezut?”
„Să ne punem povestea la punct.”
Dar povestea a rămas neschimbată.
Stau aici și plâng acum.
Da, știu.
Îmi e rușine, deoarece nimeni nu ne crede.
Cred că ne-ar fi putut face rău.
Am leșinat și e prima oară când pățesc asta.
Însă nu-i poți face să creadă.
Nu știu ce era cu ușa aia. Ai văzut că a apărut singură?
Nu știu ce să mai zic.
Li se simțeau teama și sinceritatea din voci.
Mai ales Calvin...
Se vedea că era speriat de moarte.
Erau absolut convinși că fusese real ce li se întâmplase.
Ani mai târziu, Calvin a susținut că a fost vizitat din nou.
Și de această dată,
Calvin și-a povestit întâlnirea voluntar,
ca un efort să-și depășească trauma.
Ce crezi în prezent despre incidentul grav prin care ai trecut?
Acum sunt mai stabil mintal decât am fost vreodată.
Și pot face față într-un mod mai matur.
L-a liniștit cumva să vorbească despre eveniment.
Nu e bine pentru nimeni
să țină în el așa ceva atâta timp.
Probabil că unii încă mai cred că e nebun.
Dar știți ce e grozav? Nu mai dă doi bani.
Sincer, cred că s-a eliberat odată ce și-a spus povestea.
Și Charlie Hickson a susținut că a fost vizitat a doua oară,
în 1974.
Stătea într-o zi sub un copac, mâncând o portocală,
când a simțit subit că îl urmărea ceva.
S-a întors și a privit în jur,
iar în spatele său erau două creaturi.
Dar nu s-au apropiat.
A mai zis că a auzit la un radio parcă pornit în mintea lui:
„Nu-ți vrem răul.”
„Ne vom întoarce.”
Și din senin, au dispărut. Ca săgeata. Atât de repede.
Tati a fost printre primii capturați de un OZN.
Și-a menținut povestea până la moarte.
Nu s-a schimbat sub nicio circumstanță și e de ajuns pentru mine.
Nu poți duce o viață normală.
Mereu te roade asta pe fundal.
Ea a trecut prin toate astea. Și știu că i-a fost greu.
N-a fost îndeajuns de apreciată că m-a suportat în tot timpul ăsta.
Chiar n-am fost corect cu ea,
deoarece am așteptat foarte mult să îi povestesc.
Optsprezece ani.
- Nu, mai mult. - Mai bine de 18, dragă.
Da.
Cum îi spui persoanei iubite așa ceva?
S-ar gândi că ești idiot sau cine știe cum.
Aceasta e placa dedicată tatei și lui Calvin Parker,
vizavi de locul unde s-a petrecut incidentul.
Sunt tare mândru de ea.
Și... e moștenirea lui,
după părerea mea.
Pentru mine, tata a fost un super Superman.
Și îmi lipsește enorm.
Placa a adus vindecare
nu doar pentru comunitatea care n-a crezut pe atunci,
ci mai ales pentru dl Calvin.
Așa că am pus planul în aplicare și am instalat-o.
Dl Calvin a fost uluit.
A fost plăcut ca orașul să recunoască totul.
Mi s-a părut o mare onoare.
Și i-am zis lui Waynette:
„Când voi muri, împrăștie-mi cenușa undeva în jurul plăcii.”
Pentru că am o placă acolo, iar oamenii vor putea veni s-o viziteze.
Și familia dlui Charlie a fost prezentă.
Și au avut șansa să vorbească despre viața lor,
despre cum au trăit după incident.
Experiența lui Charles Hickson și Calvin Parker
e atât de unică,
încât e o parte incontestabilă a culturii noastre locale.
Festivalurile din vinerea a treia se țin în zona centrală.
Trupe, tonete cu mâncare...
Dintre toate, o vineri este dedicată răpirii extraterestre.
Ca oraș, consider că trebuie să celebrăm povestea.
Venim dintr-o lume îndepărtată.
Am și din cei gonflabili, verzi.
Înalți cât el. Am un...
De fapt, unul mai înalt decât el,
pe care-l legăm de unul dintre stâlpi.
Du-mă la liderul tău.
Fiecare afacere are așa ceva.
Dar ăsta e trofeul meu.
Asta e doar coperta
primei cărți scrise de dl Parker.
Am și altele mai mari, semnate de el.
Doar câțiva au obținut-o, iar eu am fost printre ei.
Am fost foarte mândră de asta.
Se petrecea în anii ’70, la începutul lor.
Vremurile erau diferite. Lumea e mai deschisă la minte acum.
Concluzia e
că au fost doi șantieriști care nu au cerut așa ceva,
dar li s-a întâmplat și nu se cunoaște motivul.
Dar cred că e minunat că amândoi au ieșit și au spus:
„Da, s-a petrecut. Am fost părtași.”
„Ne credeți ori nu, s-a petrecut.”
Nu pot spune că nu cred. N-am eliminat posibilitatea.
Când te gândești...
Și probabil de-asta Pascagoula a reacționat cum a făcut-o.
Te gândești la asta și te dă peste cap.
Dacă chiar crezi că s-a întâmplat,
ajunge să-ți schimbe întreaga viață.
Pe a lor sigur a schimbat-o.
Tati s-a întrebat mereu de ce a fost cel ales.
N-a priceput de ce-ar fi vrut...
De ce l-au ales pe el, un țăran oarecare.
S-a gândit mult la asta.
Dacă voiam să mint și era un soi de înșelătorie,
aș spune acum adevărul.
Nu vrei să te întâlnești cu Domnul cu toată povara aceea.
Chiar n-am plănuit nimic.
M-am gândit că Domnul face lucrurile cu un motiv.
Dacă pentru El e destul, e destul și pentru mine.
Cine știe ce s-a petrecut de fapt pe râu, acum mulți ani?!
Dar pentru Charlie, Calvin și mulți alții din Pascagoula,
nu încape îndoială.
Privești uneori cerul nopții...
Dacă te îndepărtezi de lumină, vezi mii de stele.
Din câte știm acum, încă nu le-au găsit capătul.
Nu-mi puteți spune că nu e nimic altceva acolo.
Și tatăl meu a crezut asta.
Știu că există alte lumi cu viață.
Și într-o zi, toți vor ști acest lucru fără îndoială.
ÎN MEMORIA LUI CALVIN PARKER 1954 - 2023
Subtitrarea: Maria Andreea Crintea