Jeg husker at jeg så filmen Klodenes kamp en kveld som barn.
Den skremte vettet av meg på grunn av alle romskipene.
De flydde rundt og skjøt på folk og hus.
Faren min sa:
"Gutten min, det er bare en film. Slike ting finnes ikke."
Helt til en dag...
To menn konfronterte myndighetene med en bisarr historie.
Charles Hickson og Calvin Parker sa et rart fartøy landet nær fiskeplassen deres,
og at de ble tatt om bord av tre overjordiske skapninger.
Jeg fikk nesten hjerteinfarkt. Jeg var nær ved å dø.
Det skremte livet av meg også.
Jeg hadde opplevd mye fælt på jorden, og nå måtte jeg gjennom noe sånt.
Jeg sa: "Pappa, fortell meg hva som skjedde den kvelden."
Han begynte å fortelle, og plutselig la jeg merke til at han fikk tårer i øynene.
Jeg sa: "Hva er i veien?"
Han sa: "Gutten min, jeg har vært redd før her i livet,
men ingenting har skremt meg like mye som dette.
Jeg var så redd for at de skulle ta meg med vekk herfra
og at ingen skulle få vite hva som hendte."
RARE SAKER GIR FLERE SPØRSMÅL ENN SVAR
UFORKLARLIGE FENOMENER
På kveldstid den 11. oktober 1973
fisket Charlie Hickson og Calvin Parker i en elv
da de visstnok skal ha hatt et utenomjordisk møte.
I 50 år har mange spurt: "Hva skjedde egentlig den kvelden?"
MULIGHETENES REGISTER
TOK ROMVESENER KONTAKT I PASCAGOULA?
Jeg elsker alt ved Mississippi.
Lyden av en togfløyte, Barq's vørterøl.
Det er bare en livsstil. Måten jeg ble oppdratt på.
Vi får ikke skynde oss. Sånn er det bare.
Pappa og jeg flyttet til Pascagoula i 1969.
Det var en rolig, liten fiskerlandsby
frem til et skipsverft ble bygget.
Ingalls Shipbuilding begynte å produsere jagere
for USAs marine på 50-tallet.
Det krevde arbeidere, og de rekrutterte dem fra hele delstaten.
Det var veldig lite kriminalitet.
På den tiden kunne man fortsatt sove med åpne vinduer og dører.
Pappa var min beste venn. Vi fisket ofte.
Pappa var god til å fiske, og han pleide å gjøre meg så sint.
Han bare trakk dem opp i båten, og jeg fikk ingenting.
Jeg prøvde å fiske ved siden av ham, men fikk fortsatt ingenting.
Vi pleide å plukke blåbringebær og sånt.
Vi alte opp griser og kyr. Vi gjorde alt.
Vi klarte oss selv.
Calvin og jeg gikk på skolen sammen.
Vi bodde ikke langt unna hverandre.
Han var 18 på den tiden. Like gammel som meg.
Jeg, Calvin og fedrene våre dro på camping sammen.
Vi var mye sammen.
Faren min hjalp ham å få seg jobb på et skipsverft.
En dag bestemte de seg for å fiske etter jobb.
Slik endte de opp i elva,
og det var da alt skjedde.
11. OKTOBER 1973
Jeg hadde akkurat fått napp og sveivet inn snøret.
Da jeg snudde meg, stivnet jeg nesten av frykt.
Jeg hørte bare en summelyd.
Mellom 18 og 20 meter unna nærmet et slags fartøy seg bakken.
Han sa at det var der oppe.
Det berørte ikke bakken. Det svevde over den og var utstyrt med lys.
Det så ut til å stoppe, bare lande. Plutselig åpnet den ene siden seg.
Det virket som det trollbandt meg.
"Kanskje det vil dra.
Vi kan løpe mot bilen og komme oss vekk herfra."
Plutselig kom tre vesener ut.
De rørte aldri bakken. To av dem gikk rett mot ham, og et gikk mot Calvin.
Jeg husker ikke å ha sett noen øyne.
De hadde noe i midten av det jeg vil kalle et ansikt.
Noe som kom rett ut
omtrent på samme sted som en nese på et menneskes ansikt.
Jeg så ingen hals. Det så ut som det bare satt på en kropp.
Og de hadde ikke hender som oss. De hadde noen slags klør.
De tok ham i armen, og ifølge ham klarte han ikke å bevege øynene etter det.
Han kunne ikke snakke. Han var helt paralysert.
Et av dem grep tak i Calvin.
Jeg så ham bli slapp og fant ut senere at han hadde besvimt.
Det var som nynning. En av dem lagde lyden. "Hum".
Akkurat slik. Jeg hørte bare lyden fra den jeg så.
Resten hørte jeg ikke fordi jeg besvimte.
To av dem strakk seg etter armene mine. Et på hver side.
De tok med begge inn i romskipet.
Han beskrev det som å være inni en lyspære. Det var så lyst.
Jeg var alene i det som virket som en evighet.
"Gud hjelpe oss. Hvor er Calvin? Hva har de gjort med ham?"
Deretter så jeg det.
Noe som lignet et stort øye, så ut til å komme rett ut fra veggen.
Jeg prøvde å lukke øynene, uten hell. Øyet stoppet rundt 15 cm fra fjeset mitt.
Øyet ble værende der en stund,
og så bevegde det seg rundt hele kroppen min.
Pappa antok at han var der inne i 30 minutter.
Han sa: "Da de tok meg med ut,
satte de meg på samme sted som de plukket meg opp."
Og han sa: "Calvin sto ved elven..."
Med armene utstrakt slik. Som om han stirret på noe.
Rett før jeg nådde ham, hørte jeg summelyden igjen.
Og da jeg så meg rundt, så jeg de blå blinkende lysene,
og fartøyet forsvant på et blunk.
Deres første instinkt var å kjøre hjem.
De begynte på hjemveien, men så sa de:
"Vi må fortelle myndighetene om dette,
for det kan være noen som gjør seg klare til å invadere oss."
To menn kom til sheriffkontoret mellom klokken 20.30 og 21.00.
De var oppspilte, opprørte,
engstelige og hysteriske, og de gråt.
Det er alt jeg vet. Jeg så ikke hva som skjedde.
Sheriffkontoret og Fred Diamond
fikk det til å føles mer som et avhør enn en god samtale.
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre, hvor jeg skulle dra eller hvem jeg skulle møte.
Men jeg hadde bestemt meg for å ikke si det til noen.
Jeg fikk ikke vite det med en gang.
Jeg tror det skjedde tre dager senere.
Jeg fikk høre at noe hadde skjedd.
Jeg innså ikke omfanget av det før jeg fikk se Calvin.
Jeg ville beskytte henne, men visste ikke hvordan.
Dette skjedde i oktober. Vi giftet oss i november.
Jeg visste ikke hvordan jeg skulle holde det hemmelig,
for alle nyhetsmediene hadde jobbet hardt for å få vite mer.
To menn sier de ble undersøkt av vesener fra et romskip.
Det er usikkert hvordan historien ble kjent så fort.
Calvin trodde Charlie kunne ha lekket den,
for det var fenomenalt at massemediene fikk vite om den så fort.
MISSISSIPPI-BORGERS UFO-EVENTYR
NÆRKONTAKT: HICKSON MINNES
Rolling Stone kom til byen.
Jeg husker ikke å ha lest artikkelen de skrev.
DE VAR SÅ REDDE AT DE IKKE KUNNE RØRE SEG
NYE OBSERVASJONER
Jeg var tolv år
den helgen saken ble vidkjent.
Jeg skulle overnatte hos en venn,
og jeg husker bare at jeg spurte:
"Hvorfor legger din far aluminiumsfolie i vinduene?"
Hun svarte: "Jeg vet ikke", så jeg gikk og spurte ham.
Han sa: "Det er for å hindre romvesenene i å innta hjernene våre."
Ufoer er her nå.
Mange forskere tar dem på alvor.
Sheriffkontoret fikk mellom 2000 og 3000 telefoner den uken.
For det meste fra folk som var redde, bekymret eller nysgjerrige.
Det var kaos i byen.
Jeg vet hvordan politiet jobber med innkommende samtaler.
Jeg kan ikke forestille meg hvor mange telefoner de fikk i hele kommunen.
De så blå lys, og folk var redde.
Først ble det behandlet som en vits,
men ingen som har snakket med de to mennene, ler nå.
Det var to reaksjoner. Noen turte ikke å være alene hjemme om natten
og brukte hatter av aluminiumsfolie.
Andre avviste det hele.
De fleste tok det nok med en klype salt og sa: "Det kan ikke ha skjedd."
Det var for sprøtt til å kunne ha skjedd.
Det første spørsmålet jeg fikk da jeg dro i kirken, var: "Var guttene fulle?"
Jeg visste at han snakket sant.
Uten noen bevis for bortføringen
var byen splittet i troen på Charlie og Calvins påstander.
Allikevel endret historien deres seg aldri.
VAR MØTET ET FANTASIFOSTER?
Pappa var alltid jovial. Han likte å le og sånn.
Etter at dette skjedde med ham, mistet han noe av det.
Jeg så det i øynene og ansiktet hans.
Han hadde alltid noe i tankene,
og jeg vet at han slet lenge med å sove.
Moren min var livredd.
Det skremte henne. Virkelig.
Han kaldsvettet.
Jeg måtte skifte sengetøy minst to-tre ganger hver natt på grunn av det.
Han har aldri vært den samme siden. Ikke jeg heller.
Faren min var jo selvsagt eldre, og på grunn av det han opplevde i Korea,
var han mer forberedt på noe sånt enn Calvin.
Calvin steg ut av bilen fire dager senere. Det var vårt første møte siden da.
Jeg kan ikke si at han løp mot meg, men han kom frem ganske fort.
Vi omfavnet og klemte hverandre lenge.
Jeg så at munnen hans skalv.
Han var veldig traumatisert og urolig.
Du fikk et par sammenbrudd. Stemmer ikke det?
Jeg måtte på sykehuset et par ganger på grunn av nervene mine.
Jeg har fortsatt problemer med nervene.
Da han dro til akuttmottaket, prøvde han å rasere det.
Han taklet det ikke.
Det er derfor jeg tror pappa dro for å fortelle alle om hendelsen.
Calvin ville ikke snakke om den.
Alt han ville på den tiden, var å glemme den.
Jeg vet ikke hva som skjedde.
Jeg gjør ikke det. Men etter at jeg møtte Mr. Parker?
Noe skjedde med ham.
Jeg er ikke i tvil.
Husker du første gang du så meg da jeg møtte deg utenfor bilen?
Ja. Jeg var så glad for å se deg.
- Så glad. - Hvor lenge vi holdt hverandre?
Ja.
Han ville ikke snakke med meg om det, noe som var greit.
Jeg ville ikke gjøre ham opprørt.
Jeg ga ham albuerom, og jeg følte innerst inne
at når han var klar til å snakke med meg om det, ville han gjøre det.
Det var mye ufo-aktivitet i området på 70-tallet.
Ufoer ble sett langs hele Mississippikysten.
Det var mye av en form for aktivitet.
Området der Calvin og Charlie fisket den kvelden,
var nær Pascagoula-elvens vindebro,
som på den tiden ble drevet døgnet rundt av en brobetjent.
VAR DET NOEN ANDRE SOM SÅ NOE?
Noe som virkelig plaget meg da jeg begynte å undersøke saken,
var at brobetjenten så ingenting.
Det var to brobetjenter.
BROBETJENTER BORTFØRINGSSTED
Og du kan se på et av bildene av Charlie nede ved stedet...
Du kan se brobetjent-boden i bakgrunnen. Den var altså ikke langt unna.
Hvorfor så ikke brobetjenten det? Det var lyst og en refleksjon på vannet.
Og mange andre ting. Hvorfor så ikke brobetjenten det?
Calvin og Charlie trodde at bare de så det.
Men stedet der møtet fant sted,
var ikke langt unna aktive skipsverft og private boliger.
Og det var andre som så noe på kveldstid den 11. oktober.
Jeg var hjemme, og jeg og kjæresten min dro ut rett rundt skumring.
Da jeg satte meg i bilen, så jeg merkelige lys på denne siden av elven.
De var som 6K LED-lys. De var veldig sterke.
Og LED-lys var ikke vanlig da.
Jeg trodde det var et stort fly på vei inn.
Og feil sted for et fly å lande.
Men da vi kom oss opp på broen, ble lysene sterkere,
og de var rett over det gamle skipsverft-området på sørsiden av broen.
Da vi kom til toppen av broen, bevegde ikke lysene seg. De bare sto der.
Jeg var ute i hagen og fikk øye på noe rart som jeg iakttok i 20 minutter.
Det var i hovedsak blått.
Det så ut som en linje med lys roterte rundt det.
Så stoppet det og bare sto der.
Og det hadde faktisk senket seg nær horisonten.
Vi stoppet på rødt lys,
og jeg kunne se et objekt komme mot oss,
men jeg så ikke hva det var.
Jeg sa: "Se." Det var så lavt, rett over lysstolpene.
Men det var ingen motorlyder.
Og det hadde et sterkt lys under seg som man ikke klarte å se på lenge av gangen.
Radioen begynte å gå amok, og vi friket ut.
Vi sa: "Hva er dette? Hva i all verden er det?"
Jeg kan bare beskrive det som at det skjøt fart mot nord og forsvant.
Veldig høy fart. Og så var det borte.
Vi visste heller ikke hva det var.
Alt skjedde i samme tidsramme, samme kveld.
Vi visste ikke hva det var, men vi hadde sett lysene fra det.
Jeg gikk inn i huset og fortalte det til foreldrene mine, og de sa:
"Du bør ikke fortelle noen om dette. Folk vil tro du er gal."
Slik så man på ting på den tiden.
Alle sa: "Jeg sier det ikke til noen. Folk vil bare gjøre narr av oss da."
Vi inngikk en pakt om at ingen skulle si noe om det.
Jeg tror folk var nervøse
og bekymret for hva andre ville tro om dem.
Enten de trodde det eller ei, så var det tabu.
De kunne ikke knytte det til noe i Bibelen
eller til noe av Guds skaperverk.
Pappa var en veldig religiøs mann. Han ble oppdratt slik av moren og faren,
og pappa oppdro meg på samme måte.
Han vendte seg til troen sin
fordi han visste at Gud ikke ville gi ham noe han ikke kunne takle.
Jeg tror på Gud, og jeg tror at Gud, i all sin storhet,
ikke bare skapte denne lille verdenen, men alle verdenene der ute.
Noen vitner sto frem lenge etter at det skjedde.
Jeg er ikke så sikker på at folk bryr seg om
hva andre sier om dem lenger.
Hvem er vi til å si at Gud ikke skapte noe annet der ute?
Jeg husker The Tonight Show og andre massemedier fikk høre om det.
Det er en utrolig historie. To vanlige menn, verftsarbeidere,
fisket en liten stund etter jobb,
og plutselig skjedde noe som tydeligvis endret livene deres.
Etter at historien ble kjent,
ble Charlie og Calvin overlesset med forespørsler fra media.
Nyhetsmedier og TV-programmer
var ivrige etter å få mennene til å dele opplevelsen sin og tjene på det.
Pappa var med i flere programmer.
Han gjestet Johnny Carson, Dick Cavett og To Tell The Truth.
Nummer én, klarte du å stritte imot, eller ble du hypnotisert?
Jeg klarte ikke å stritte imot.
Greit.
Kan den ekte Charles Hickson reise seg?
Det var penger å tjene på ufo-historier.
Særlig Charlie gikk ikke glipp av noen sjanser til å fortelle om bortføringen.
VAR PÅSTANDEN DERES MOTIVERT AV BERØMMELSE OG PENGER?
Charles Hickson skal fortelle historien sin på scenen for en pris.
Hickson har slått seg sammen med hypnotisører og synske
for en rekke personlige opptredener.
Billettene koster fem og ti dollar.
Når han ikke har opptredener, deltar i radio- og TV-talkshow
eller promoterer platen sin, jobber han med boken om opplevelsen sin.
Faren min har vært over hele landet for å delta i intervjuer og sånt.
Og jeg vil at dere skal vite at han ikke tjente noe på dette.
Alt han ba disse menneskene om,
var å betale ham for det han ville tapt på en dags arbeid.
Jeg mistet tilliten til Charlie
fordi vi ble enige om å ikke fortelle det til noen.
Og jeg følte at han fortalte det til alle.
Så jeg hadde ingen her nede.
Jeg kjente mange folk, men ingen som jeg kunne snakke med.
Nyhetsmediene var overalt. Det begynte å plage pappa.
Han ble dratt i all retninger.
Alle som så på To Tell the Truth,
kunne se på adferden hans at det var en belastning for ham.
Han var ikke den samme Charlie.
Mr. Hickson var veldig synlig etter at dette skjedde.
Men Mr. Parker fikk betydelige emosjonelle problemer
som et resultat av hendelsen og unngikk publisiteten.
Jeg tror han slet med å forstå det selv. Han stilte spørsmål ved sin egen psyke.
Jeg vet ikke hvordan man kunne la være. Han ville holde seg unna offentligheten.
For du vet aldri hvordan folk vil behandle deg etter noe sånt.
Jeg husker Mr. Calvin fortalte meg at han var i en lokal begravelse,
og noen kjente igjen navnet hans,
kom bort til ham og sa: "Er du Calvin Parker?"
Han svarte ja, men ble ikke værende der.
Han sa noen sørget over at en hadde gått bort,
og han og kona bare satte seg i bilen og dro hjem.
Flere av dem fulgte oss bort til bilen.
Så vi kom oss vekk fra dem og dro hjem.
Og like etter det, i 2018,
begynte han å åpne seg for meg om det.
Jeg visste at det var noe traumatisk, men jeg innså ikke omfanget.
Noe kommer fra det ukjente.
De har deg og stikker og undersøker,
og du vet ikke om du vil overleve.
Jeg tror ikke noen visste hva de skulle tro på den tiden.
De som sa de så lysene, var redde.
De var redde for at om de innrømte å ha sett dem, ville de også bli utstøtt.
- Trodde du på det umiddelbart? - Antagelig ikke. Jeg var ung på den tiden.
Men det hemmelige opptaket av de to personene som var involvert,
fikk folk til å innse at det var fullt mulig at dette kunne ha skjedd.
De kunne vel ha skadet oss.
Jeg er flau over det, for ingen tror oss.
Jeg har aldri sett noe sånt før.
Tidlig i 2020 dukket det opp et opptak
som gjorde Charlie og Calvins historie mer troverdig i manges øyne.
Den kvelden de meldte fra om bortføringen,
tok Pascagoula-politiet opp mennene på bånd uten at de visste det.
Da sheriffen satte Charlie og Calvin i det rommet alene,
la han en båndopptager i en skuff eller festet den på undersiden av skrivebordet.
- Man hører om slikt, men tror ikke på det. - Men jeg vet det er sant, Calvin.
- Jeg var nær ved å dø. - Det skremte meg også.
De satte gutta i rommet alene og forlot dem.
Da ville det vært passende å si: "Tror du de kjøpte historien?
Vi må finne ut hva vi skal si."
Men historien endret seg ikke.
Jeg bare ligger her og gråter nå.
Jeg vet det.
Jeg er flau over det, for ingen tror oss.
De kunne vel ha skadet oss.
Jeg besvimte, og det er første gang i livet jeg besvimer.
Men du kan ikke få folk til å tro det.
Jeg blir ikke klok på den døren. Så du måten den lukket seg innover på?
Jeg skjønner det ikke selv.
Man kunne høre frykten og oppriktigheten i stemmene deres.
Særlig Calvin. Man merket at han var livredd.
De var overbevist om at det faktisk hadde skjedd.
Flere år senere hevdet Calvin at han hadde blitt besøkt igjen.
Og i motsetning til tidligere delte Calvin sitt andre møte fritt
i et forsøk på å bearbeide hendelsen.
Hva tenker du i dag om at noe så stort har skjedd med deg?
Jeg er mer mentalt stabil nå enn jeg har vært i hele mitt liv,
og jeg kan takle dette på en mer moden måte.
Å snakke om det ga ham litt lindring.
Det kan ikke være bra for noen
å holde noe inne så lenge.
Det er sikkert noen som fortsatt tror han er gal.
Men vet du hva det flotte er? Han bryr seg ikke lenger.
Helt ærlig tror jeg at det å fortelle historien satte ham fri.
Charlie Hickson hevdet også å ha blitt besøkt igjen i 1974.
Han satt under et tre og spiste en appelsin en dag,
og han sa han bare fikk en følelse av at noe så på ham.
Han snudde seg og tittet, og to av dem sto rett bak ham.
De kom aldri nærmere.
Han sa det var som om en radio slo seg på i hodet hans og sa:
"Vi mener ikke noe vondt. Vi vil komme tilbake."
Så forsvant de. På et blunk.
Faren min var en av de første som ble fanget av en ufo.
Han hevdet det frem til han døde.
Historien hans endret seg aldri, og det er bra nok for meg.
Du kan ikke leve et normalt liv.
Du har alltid dette i bakhodet.
Hun har gjennomlevd alt dette. Det har vært vanskelig for henne.
Hun har ikke fått mye ros for å ha holdt ut med meg gjennom alt sammen.
Jeg behandlet henne dårlig, for jeg ventet lenge med å snakke med henne om det.
Atten år.
- Nei, mer enn det. - Mer enn atten, kjære.
Ja.
Hvordan forteller du noe sånt til en du elsker?
Personen vil tro du er en idiot.
Dette er minnetavlen som ble tilegnet min far og Calvin Parker
overfor der hendelsen skjedde. Jeg er veldig stolt av den.
Og den er en arv til ham slik jeg ser det.
Pappa var i mine øyne en super Supermann.
Og jeg savner ham.
Minnetavlen brakte helbredelse.
Ikke bare til et samfunn som neppe trodde på det den gangen,
men særlig til Mr. Calvin.
Så vi sørget for å få den laget.
Mr. Calvin ble imponert.
Det føltes godt å få byen til å anerkjenne det.
Jeg syntes det var en stor ære.
Jeg sa til Waynette:
"Når jeg dør, skal du spre asken min rundt minnetavlen et sted."
For jeg har en tavle der, og folk kan komme på besøk.
Mr. Charlies familie var der også.
Og de fikk en sjanse til å snakke om livet sitt.
Hvordan det var å vokse opp med alt sammen.
Charles Hickson og Calvin Parkers opplevelse
er så unik at den ikke kan ignoreres som en del av vår kultur her.
Hver tredje fredag holdes det arrangementer i sentrum.
Med band, matvogner...
Og en av fredagene er viet til romvesen-bortføringen.
Jeg mener at vi som by må feire den historien.
Vi kommer fra en verden langt unna.
Nå har jeg de oppblåsbare grønne.
Like høye som ham. Jeg har faktisk en som er høyere,
som vi må knytte til en av stengene.
Før meg til deres leder.
Det er en i så å si hver virksomhet.
Men dette er premien min.
Dette er omslaget til den første boken Mr. Parker skrev.
Jeg har noen større som han har signert.
Bare noen få fikk en, og jeg var en av dem.
Jeg var veldig stolt av det.
Dette var tidlig på 70-tallet. En helt annen tid.
Jeg tror folk er mer åpne for nye ideer nå.
Poenget er at de var et par verftsarbeidere som ikke ba om dette.
Det bare skjedde, og vi vet ikke hvorfor.
Men jeg synes det er veldig bra at begge har klart å stå frem og si:
"Dette skjedde, og vi var en del av det. Tro det eller ei, det skjedde."
Jeg sier ikke at det ikke skjedde. Jeg kan ikke utelukke det.
Når du tenker på det... Det er nok derfor Pascagoula reagerte slik.
Tenker du på det, vil det endre tankegangen din helt.
Hvis du virkelig tror at det skjedde, burde det forandre hele livet ditt.
Det forandret virkelig deres.
Pappa lurte alltid på hvorfor han var den utvalgte.
Han forsto ikke hvorfor de ville...
De valgte ham, en gammel bondegutt.
Han tenkte mye på det.
Om jeg skulle lyve om det, om det var en bløff, ville jeg ha innrømt det.
Når du går hjem til Gud, vil du ikke ha alt det på samvittigheten.
Jeg hadde ikke planlagt det.
Jeg tenkte at Herren har sine egne grunner til å gjøre ting.
At hvis det er bra nok for ham, er det bra nok for meg.
Hvem vet hva som egentlig skjedde på den elven?
For Charlie, Calvin og mange andre i Pascagoula er det ingen tvil.
Du ser ut i verdensrommet om natten...
Hvis du kommer deg vekk fra lysene, kan du se tusenvis av stjerner.
Så vidt vi vet, har de ikke funnet enden ennå.
Så du kan ikke si at det ikke er noe der ute et sted.
Faren min trodde det.
Jeg vet det finnes andre bebodde verdener, og en dag vil alle vite at det er sant.
TIL MINNE OM CALVIN PARKER
Tekst: Rune Kinn Anjum