Emlékszem, amikor gyerekkoromban egy este
a Világok háborúja című filmet néztem.
Azoktól az űrhajóktól a vér is meghűlt bennem.
Embereket, házakat lőttek szét.
Apám azt mondta,
„Fiam, ez csak egy film.
Ilyesmi a valóságban nem létezik.”
Aztán egy nap...
Két férfi különös bejelentést tett a hatóságoknál.
Charles Hickson és Calvin Parker állítólag egy űrhajót észlelt horgászás közben,
majd három földönkívüli a fedélzetre vitte őket.
Majdnem szívrohamot kaptam. Azt hittem, ott fogok meghalni.
Én is halálra rémültem, fiam.
Így is elég sok megpróbáltatás ért már,
és most még ezt is át kellett élnem.
Kértem apámat, hogy mesélje el, mi történt aznap.
Ahogy belefogott,
hirtelen könny szökött a szemébe.
Kérdeztem, hogy mi a baj,
mire ő azt felelte: „Fiam, féltem már életemben,
de annyira még soha nem rettegtem, mint akkor.
Az járt a fejemben, hogy ha elvisznek magukkal,
soha senki nem tudja meg, mi történt velünk.”
A KÜLÖNÖS AKTÁK MÉG TÖBB KÉRDÉST VETNEK FEL
MEGMAGYARÁZHATATLAN JELENSÉGEK AKTÁI
1973. október 11-én este
Charlie Hickson és Calvin Parker a folyónál horgásztak,
amikor állításuk szerint földönkívüliekkel találkoztak.
Az elmúlt 50 évben sokan kérdezték, hogy valójában mi történt aznap éjjel.
LEHETSÉGES FORGATÓKÖNYVEK
VAJON PASCAGOULÁBAN VALÓBAN KAPCSOLATBA LÉPTEK VELÜNK AZ IDEGENEK?
Rajongok Mississippiért.
Szeretem a vonatfüttyöt,
a Barq's gyömbérsört...
Ez egy életforma. Én ebben nőttem fel.
Itt senki sem siet, ez egyfajta szabály.
Apámmal 1969-ben költöztünk Pascagoulába.
Pascagoula egy álmos kis halászfalu volt,
egészen addig, míg fel nem épült a hajógyár.
Az Ingalls Hajógyár az '50-es években kezdett rombolókat gyártani
az amerikai haditengerészetnek,
amihez munkaerőre volt szükség,
és az egész államból toboroztak munkásokat.
A közbiztonság kiváló volt.
Abban az időben még
az ablakokat és az ajtókat is bárki nyitva hagyhatta éjszakára.
Apám volt a legjobb barátom. Sokat horgásztunk együtt.
Apám nagy pecás volt, értette a dolgát, ami rettentően dühített.
Sorra dobálta be a halakat a csónakba, én meg semmit nem fogtam.
Volt, hogy direkt az övé mellé dobtam be az úszót,
de még úgy sem fogtam semmit.
Eljártunk szedret szedni; egy sereg dolgot csináltunk együtt.
Disznóink meg marháink is voltak. Mindent mi magunk csináltunk.
Teljesen önfenntartók voltunk.
Calvinnel egy iskolába jártunk.
Nem laktunk messze egymástól.
Ő akkor 18 éves volt, ahogy én is.
Calvin, az apja, az én apám meg én együtt jártunk kempingezni.
Sokat voltunk együtt.
Apám segített munkát szerezni Calvinnek a hajógyárban.
Egyik nap megbeszélték, hogy munka után elmennek pecázni.
Így kötöttek ki aznap a folyóparton.
Akkor történt minden.
1973. OKTÓBER 11.
Kapásom volt, és épp próbáltam behúzni a halat.
Ahogy megfordultam, szinte ledermedtem a félelemtől.
Egy süvítő hangot hallottam.
Úgy 20 méterrel arrébb
valamiféle repülő jármű közelített a földhöz.
Apám szerint az a valami csak lebegett,
az alja nem ért le a földre, és voltak rajta lámpák is.
Úgy tűnt, hogy megállt, leszállt.
Aztán egyszer csak kinyílt az egyik vége.
Földbe gyökerezett a lábam. Azt reméltem, talán elmegy.
A kocsihoz akartam futni, és eltűnni onnan.
De hirtelen megjelent három lény. Az ő lábuk sem érintette a földet.
Kettő apám felé, a harmadik Calvin felé tartott.
Nem emlékszem, hogy lett volna szemük,
de a fejük közepén volt egy arcféleség,
amiből kiemelkedett valami,
ami leginkább talán az emberi orrhoz hasonlítható.
Nyakuk nem volt, a fejük csak úgy kinőtt a törzsükből.
A kezük sem olyan volt, mint a miénk, inkább ollószerű.
Megragadták apám karját,
aki onnantól a szemét sem tudta mozgatni.
Beszélni sem tudott, egyszerűen lebénult.
Egyikük megragadta Calvint.
Láttam, ahogy a teste elernyed. Mint később megtudtam, elájult.
Egy búgó hangot hallottam. Az egyik ilyen hangot adott ki...
Ilyet. Az az egy csinálta, amelyiket láttam.
Ezután már nem hallottam semmit, mert elájultam.
Két oldalról megragadtak a karomnál fogva.
Mindkettőjüket bevitték az űrhajóba.
Apám szerint olyan erős fény volt odabent, mint egy villanykörte belsejében.
Egy örökkévalóságnak tűnt, amíg egyedül voltam.
Arra gondoltam: „Uram, segíts! Hol lehet Calvin? Mit tettek vele?”
Aztán megláttam azt a valamit. Egy nagy szemre emlékeztetett.
Közvetlenül a falból jött ki.
Próbáltam becsukni a szemem, de nem ment.
A szem egyre közelebb jött. Úgy 15 centire lehetett az arcomtól.
Egy darabig ott maradt,
aztán elkezdett lefelé haladni a testemen, gyakorlatilag végigpásztázott.
Apám szerint nagyjából 30 percet lehetett odabent.
Azt mondta, amikor kihozták,
ugyanoda vitték vissza, ahonnan elvitték.
Calvin akkor már ott állt a folyónál...
Így, felemelt karral. Olyan volt, mintha bámulna valamit.
Mielőtt odaértem volna hozzá, újra hallottam azt a suhanó hangot.
Mikor körbenéztem, megláttam a kék villogó fényeket,
és az űrhajó egy szempillantás alatt eltűnt.
Rögtön beültek a kocsiba, és elindultak hazafelé.
Út közben aztán átbeszélték a történteket, és arra jutottak,
hogy el kell mondaniuk a hatóságoknak, mi történt,
mert lehetséges, hogy az idegenek meg akarják szállni a Földet.
Két férfi jött be a seriffhivatalba
reggel fél kilenc és kilenc között.
Rendkívül feldúltak voltak,
kifordultak önmagukból, őrjöngtek, zokogtak.
Én igazából ennyit tudok.
Ennyit láttam, mást nem tudok.
A seriffhivatalban Fred Diamond
sokkal inkább kihallgatott minket, minthogy meghallgatott volna.
Nem tudtam, mihez kezdjek kihez forduljak,
kivel beszéljek, kinek mondjam el a történteket.
Végül arra jutottam, hogy inkább hallatok.
Nem mondta el rögtön.
Azt hiszem, úgy három nap telt el.
Hallottam, hogy történt valami,
de nem tudtam, hogy ennyire komoly a dolog,
egészen addig, míg meg nem láttam Calvint.
Meg akartam őt óvni, de nem tudtam, hogyan.
Ez októberben történt.
Novemberben házasodtunk össze.
Nem tudtam, hogy tartsam előtte titokban,
mert a hírek...
csak erről szóltak.
Két mississippibeli férfi azt állítja, idegenek vizsgálták meg őket.
Nagy kérdés, hogy ment híre ilyen hamar az esetnek.
Calvin azt hitte, Charlie beszélt,
mert az, amilyen gyorsan a média felkapta az esetet,
egészen elképesztő.
UFÓKALAND MISSISSIPPIBEN
IDEGENEK TESTKÖZELBŐL
A Rolling Stone is eljött a városba, de sosem olvastam el a cikket, amit írtak.
ÚGY RETTEGTEK, HOGY MOZDULNI SEM BÍRTAK
ÚJABB ÉSZLELÉSEK
Tizenkét éves voltam.
Emlékszem arra a hétvégére, amikor a hír berobbant.
Épp egy barátnőmnél aludtam,
és csak arra emlékszem, hogy azt kérdeztem tőle,
miért rak az apukája alufóliát az ablakokra.
Azt felelte, nem tudja, így megkérdeztem az édesapját.
Ő erre elmagyarázta, hogy így tartja távol az agyunktól a földönkívülieket.
Az ufók már itt vannak.
Számos tudós komolyan veszi a témát.
A seriffhivatalt úgy két-háromezren hívták azon a héten.
A legtöbbjük félt, aggódott, vagy épp kíváncsi volt.
Az egész város fenekestől felfordult.
Tudom, hogy kezelik a hívásokat a rendőrségen,
így fogalmam sincs, hogy győzték akkor.
Nemcsak ott, az egész megyében.
Az emberek rettegtek, ha valamilyen kék fényt láttak.
Eleinte mindenki nevetett az eseten,
de aki beszélt a két férfival, már másként látja a dolgokat.
Az emberek vegyesen reagáltak. Egyesek féltek éjjel egyedül lenni.
Volt, aki alusisakban járt.
Másokat teljesen hidegen hagyott a téma.
Pascagoulában a legtöbben úgy gondolták, hogy az egész csak mese.
Egy ilyen abszurd történet kizárt, hogy igaz legyen.
A templomban egyből azt a kérdezték tőlem,
hogy a két férfi részeg volt-e.
Rögtön tudtam, hogy igazat mond.
Mivel Charlie-nak és Calvinnek nem volt semmiféle bizonyítéka,
a városbeliek egyik része nem hitt nekik.
Ők ennek ellenére tartották magukat ahhoz, amit az elejétől fogva állítottak.
VAJON A TALÁLKOZÁS CSAK A KÉPZELETÜK SZÜLEMÉNYE VOLT?
Apám egy jó kedélyű ember volt. Sokat nevetett.
De a történtek után megváltozott.
Láttam a szemében, az arcán,
hogy folyamatosan ezen jár az esze.
Tudom, hogy sokáig aludni sem tudott.
Anyám halálra volt rémülve.
A történtek után szabályosan rettegett.
Verejtékben úszott a teste.
Éjjelente többször is ágyneműt cseréltem, mert elöntötte a hideg veríték.
Charlie azóta sem a régi, ahogy én sem.
Mivel apám idősebb volt,
és Koreát is megjárta, sokkal felkészültebb volt Calvinnél.
Emlékszem, ahogy Calvin kiszállt a kocsiból.
Négy nappal azelőtt láttam utoljára.
Nem mondom, hogy rohant felém,
de gyors léptekkel közeledett.
Sosem ölelt meg annyira hosszan, mint akkor.
Észrevettem, hogy remeg a szája.
Rettentően zaklatott volt, nagyon nyugtalan.
Ha jól tudom, több idegösszeomlása is volt.
Néhányszor kórházba is kerültem az idegeim miatt.
De a mai napig vannak ilyen problémáim.
- A sürgősségin valósággal tört-zúzott. - Nem tudott megbirkózni a történtekkel.
Apám valószínűleg emiatt akarta, hogy mindenki tudjon az esetről.
Calvin nem akart róla beszélni.
Ő az egészet el akarta felejteni.
Nem tudom, mi történt. Tényleg nem.
Fogalmam sincs. De én láttam Mr. Parkert.
És valami biztosan történt vele.
Efelől semmi kétségem.
Emlékszel arra a napra?
Amikor megláttál, és kiszálltál a kocsiból.
Igen. Annyira örültem, hogy látlak!
- Úgy örültem! - Hosszan átöleltél.
Igen.
Láttam, hogy nem akar róla beszélni, én meg nem faggattam.
Nem akartam semmi olyat tenni, ami felzaklatja.
Próbáltam teret adni neki.
A lelkem mélyén éreztem, hogy úgyis elmond majd mindent,
ha készen áll.
A '70-es években jelentős ufóaktivitás volt a környéken.
A partvidéken több észlelést is jelentettek.
Sok bejelentés érkezett valamilyen jelenségről.
A hely, ahol Calvin és Charlie aznap este horgászott,
a pascagoulai felvonóhíd közelében volt,
amelyet akkoriban éjjel-nappal egy hídőr üzemeltetett.
VAJON MÁSOK IS LÁTTAK VALAMIT?
Ahogy elkezdtem foglalkozni az üggyel, rögtön kiderült,
hogy a hídőr nem látott semmit.
Pedig két hídőr is volt.
HÍDŐRÖK AZ ELRABLÁS HELYSZÍNE
Az egyik Charlie-ról készült fotón is látszik.
A háttérben ott van a hídőr bódéja,
tehát nem volt messze.
Hogyhogy nem látott semmit?
Ha ilyen vakító fényesség támadt, annak a vízen tükröződnie kellett.
Annyi minden történt, és a hídőr semmit sem látott.
Calvin és Charlie azt hitték, senki nem látott semmit.
Csakhogy az eset helyszínétől nem messze
lakóházak és egy működő hajógyár is volt.
És október 11-én mások is észleltek dolgokat.
Otthon voltam,
és szürkületkor indultam útnak a barátnőmmel.
Amikor beültem a kocsiba, furcsa fényeket láttam a folyóparton.
Olyan vakítóan fényes volt, mint a legfényesebb LED-lámpa.
Pedig akkoriban még nem is volt LED. Azt hittem, hogy egy nap gép száll le.
Hogy rossz helyen próbál landolni.
De amikor felértünk a hídra, a fények felerősödtek.
A régi hajógyárnál láttuk,
a déli hídfőnél.
Ahogy felértünk a hídra, a fények nem mozdultak.
Egyhelyben álltak.
Épp kint voltam a hátsó kertben,
és láttam valami furcsát, amit aztán vagy 20 percen át néztem.
A színe kék volt.
Valamiféle fénysor volt rajta, ami forgott körülötte.
Aztán az a valami megállt, ott maradt, majd lesüllyedt, egész a horizontig.
Épp a piros lámpánál álltunk,
és láttam, hogy egy tárgy közelít felénk,
de nem tudtam beazonosítani.
Mondom: „Nézzétek!” Alacsonyan repült, a villanyoszlopok magasságában.
De motorzajt nem hallottunk.
Vakító fény volt alatta,
olyan erős, hogy nem is lehetett sokáig belenézni.
A rádió megzavarodott, és kezdtünk komolyan félni.
Nem tudtuk elképzelni, hogy mi a csuda lehet ez.
Aztán gyakorlatilag kilőtt észak felé, és eltűnt.
Villámsebesen. Egyszerűen köddé vált.
Mi sem tudtuk, mi lehet az.
Minden egy időben, ugyanazon az estén történt.
Nem tudtuk beazonosítani, csak a fényeit láttuk.
Bementem a házba, és elmeséltem a szüleimnek.
Azt mondták,
senkinek ne beszéljek róla, mert bolondnak fognak nézni.
Akkoriban így gondolkodtak az emberek.
Mindenki hallgatni akart, mondván, hogy úgysem hinnének nekünk.
Csak kigúnyolnának.
Úgyhogy megfogadtuk, hogy senki nem mond semmit.
Sokan idegeskedtek
és aggódtak amiatt, hogy mások mit gondolnának róluk.
Akár hittek a dologban, akár nem, ez tabutéma volt.
Nem tudták összefüggésbe hozni sem a Bibliával,
sem bármi olyasmivel, amit Isten teremtett.
Apám mélyen vallásos ember volt. A szülei így nevelték.
És apám is így nevelt engem.
A vallás felé fordult,
mert tudta, hogy Isten nem tenne rá olyan terhet, amit ő ne bírna el.
Hiszek Istenben,
és abban is, hogy a mindenható
nem csak a mi kicsiny világunkat teremtette.
Minden világot ő teremtett.
Voltak szemtanúk, akik jóval a történtek után álltak elő.
Manapság talán már kevésbé érdekli az embereket az,
hogy mások mit gondolnak róluk.
Egyébként is, hogy állíthatnánk, hogy Isten ezt az egy világot teremtette?
A Tonight Show és egy sereg országos csatorna is felkapta a hírt.
Ez egy elképesztő történtet,
hisz két hétköznapi ember, két hajógyári munkás,
akik munka után elmentek pecázni,
hirtelen olyasmit éltek át, ami megváltoztatta az egész életüket.
Miután az esetnek híre ment,
Charlie-t és Calvint elárasztották a médiafelkérések.
A híradók és tévéműsorok
versengtek értük, hogy az élményeikből profitáljanak.
Apám több tévéműsorban is szerepelt.
Johnny Carsonhoz, Dick Cavetthez és a To Tell The Truthba is meghívták.
Először is, volt ereje ellenállni vagy türtőztetni magát,
vagy valamiféle hipnózis alatt állt?
Nem, nem tudtam ellenállni.
Értem.
Akkor megkérném az igazi Charles Hicksont, hogy álljon fel.
Az ufósztorikkal jó pénzt lehetett keresni,
és Charlie
minden alkalmat meg is ragadott, hogy elmesélje a történetét.
VAJON CSUPÁN A HÍRNÉV ÉS A PÉNZ MOTIVÁLTA ŐKET?
Charles Hickson a színpadon akarja elmesélni a történetét,
mégpedig pénzért, közönség előtt.
Hickson hipnotizőrökkel és médiumokkal társult
egy előadás-sorozat erejéig.
A jegyeket öt, illetve tíz dollárért értékesítik.
Amikor Hickson épp nem előadást tart,
rádiós és tévés talkshow-kban szerepel, vagy reklámozza a lemezét,
az élményeit leíró könyvön dolgozik.
Apám az egész országot bejárta, és mindenhol interjút adott.
De fontos megjegyeznem,
hogy ebből semmiféle anyagi haszna nem származott.
Csak annyit kért mindig,
amennyi egy napi munkadíja volt a gyárban, hogy ne érje veszteség.
Nem bíztam többé Charlie-ban.
Megegyeztünk, hogy a történtekről nem mesélünk senkinek,
erre ő világgá kürtölte.
Úgy éreztem, hogy többé senki sem áll mellettem.
Voltak ugyan barátaim,
de erről egyikükkel sem beszélhettem.
A média mindenütt ott volt, ami apámat egy idő után nagyon zavarta.
Ide-oda rángatták.
Aki nézte a To Tell The Trutht, láthatta,
hogy nagyon megváltozott a viselkedése.
Már nem a régi Charlie volt.
Mr. Hickson rengeteget szerepelt a történtek után,
ezzel szemben Mr. Parkernak komoly érzelmi gondjai voltak,
egyfelől az őt ért trauma miatt, másfelől azért, mert teljesen bezárkózott.
Ő maga is nehezen tudta felfogni a történteket.
Kezdte megkérdőjelezni a mentális épségét.
Ami nyilván természetes.
Bujkált az emberek elől.
Rettegett belegondolni, hogy néznek majd rá a történtek után.
Mr. Calvin egyszer elmesélte, hogy elment egy temetésre,
és valaki...
felismerte a nevét.
Az illető odament hozzá, és megkérdezte, hogy ő-e az a bizonyos Calvin Parker.
Mondta, hogy igen, ő az,
de nem akar sokáig maradni.
Ez egy temetés, itt emberek gyászolnak egy hozzájuk közel álló személyt.
Így aztán a feleségével együtt be is ült a kocsiba, és hazamentek.
Többen egészen az autóig követtek,
de végül sikerült elmenekülnünk, és hazamentünk.
Calvin nem sokkal ezután,
2018-ban kezdett el megnyílni, akkor mesélt nekem először a történtekről.
Tudtam, hogy nagy megrázkódtatás érte,
de azt nem, hogy a dolog ennyire sokkoló.
Földönkívüliekkel találkozott,
akik magukkal vitték,
piszkálták, vizsgálgatták,
és azt sem tudta, hogy életben hagyják-e majd.
Akkoriban senki sem tudta, mit gondoljon.
Azok, akik látták a fényeket, féltek.
Attól tartottak, ha elmondják, mit láttak,
őket is kerülik majd.
Ön rögtön elhitte?
Nem tudom. Azt hiszem, nem. Akkoriban még fiatal voltam.
De az a titkos felvétel, ami napvilágra került,
sokakat meggyőzött arról,
hogy ez a dolog valóban megtörténhetett.
Akár bánthattak is volna minket.
Szégyellem, mert senki sem hisz nekünk.
Soha életemben nem láttam még ilyet.
2020 elején előkerült egy felvétel,
ami sokak számára igazolta Charlie és Calvin történetének hitelességét.
Aznap este, amikor bejelentették az esetet,
a rendőrök a két férfi tudta nélkül hangfelvételt készítettek.
Amikor a seriff Charlie-t és Calvint bekísérte egy szobába,
berakott egy kazettát az asztal alatt, vagy a fiókjában lévő magnóba.
Az ember hall ilyesmiről, de nem hiszi el.
Igen, tudom, Calvin.
- Majdnem meghaltunk. - Én is halálra rémültem.
Szándékosan hagyták egyedül őket egy szobában.
Megtárgyalhatták volna, hogy vajon a rendőrök elhitték-e a mesét.
Vagy egyeztethették volna, ki mit mondjon. De ott is ugyanarról beszéltek.
Teljesen összetörtem.
Igen, tudom.
Szégyellem magam, mert senki sem hisz nekünk.
Bánthattak is volna minket.
Elájultam, életemben először. Azelőtt sosem fordult elő ilyen.
De ezt úgysem fogják elhinni.
Nem jövök rá, hogy nyílt ki az az ajtó. Láttad, hogy csak úgy megjelent?
Igen, fogalmam sincs.
Hallani lehetett az őszinte rettegést a hangjukban.
Főleg Calvin hangjában. Egyértelmű, hogy halálra volt rémülve.
Szentül meg voltak róla győződve, hogy amit átéltek, az valós volt.
Évekkel később Calvin azt állította, újra találkozott az idegenekkel.
A korábbiakkal ellentétben azonban ezúttal nyíltan beszélt az esetről,
hogy fel tudja dolgozni az élményt.
Mit gondol ma arról, hogy egy ilyen rendkívüli dolog történt önnel?
Azóta lelkileg sokkal stabilabb ember lettem.
Most már felnőtt módon tudom kezelni a történteket.
Megkönnyebbült attól, hogy beszélt róla.
Senkinek sem tesz jót,
ha sokáig magában tart dolgokat.
Nyilván vannak, akik még mindig bolondnak tartják.
De az a nagyszerű az egészben, hogy őt ez már cseppet sem érdekli.
Attól, hogy elmesélte a történetét, azt hiszem, felszabadult.
Charlie Hickson szintén azt állította,
hogy 1974-ben újból meglátogatták az idegenek.
Elmesélte, hogy egyik nap egy fa alatt ült, narancsot evett,
és úgy érezte, valami figyeli.
Azt mondta, megfordult,
és látta, hogy ketten állnak mögötte,
de nem mentek közelebb.
Aztán, mintha egy rádió szólalt volna meg a fejében,
azt hallotta: „Nem akarunk bántani.
Még visszajövünk.”
Aztán hirtelen eltűntek. Villámgyorsan.
Apám az elsők között volt, akiket elvitt egy ufó.
Halála napjáig ugyanazt állította,
soha nem változtatott a történeten, és ez nekem pont elég.
Nem élhettem normális életet.
Mindig ez a dolog járt a fejemben.
A nejem is sokat szenvedett emiatt,
neki sem volt könnyű.
Nem sok elismerést kapott tőlem azért, amiért eltűrte ezt az egészet.
Hibáztam.
Túl sokáig vártam, mire megosztottam vele a történteket.
Tizennyolc évet.
- Nem, annál is többet. - Több mint 18 évet, drágám.
Igen.
De hát hogy beszélhetne az ember ilyesmiről azzal, akit szeret?
Féltem, hogy bolondnak néz majd.
Ez az emléktáblát apám és Calvin Parker tiszteletére állították.
Innen pont oda látni, ahol az eset történt.
Büszke vagyok erre a táblára.
Ez...
apám öröksége, én legalábbis így látom.
Apám egy igazi szuperhős volt számomra,
és nagyon hiányzik.
Ez a tábla
az akkor még szkeptikus városlakók számára,
de különösen Mr. Calvin számára is gyógyulást hozott.
Ezért valósítottuk meg a tervet.
Mr. Calvin el volt ragadtatva.
Jólesett az elismerés a város részéről.
Nagyon megtisztelő volt.
Mondtam Waynette-nek,
hogy mikor meghalok, szeretném, ha a táblánál szórná szét a hamvaimat.
Ott már áll egy emléktábla, amit az emberek bármikor meglátogathatnak.
Mr. Charlie családja is ott volt,
és végre nekik is lehetőségük nyílt beszélni az életükről,
és arról, hogy milyen volt így felnőni.
Amit Charles Hickson és Calvin Parker átélt,
annyira egyedi, hogy a helyi kultúra részévé vált.
A belvárosban rendszeresen megrendezik a Harmadik Péntek nevű eseményt.
Mindig van élő zene és vendéglátás.
Az egyik pénteki napot
mindig az idegenekkel való találkozásnak szentelik.
Ennek a városnak meg kell emlékeznie erről az eseményről.
Egy távoli világból jöttünk.
Vannak ezek a zöld, felfújhatós figuráim.
Embermagasságúak.
Sőt, magasabbak is.
Ezeket egy póznához szoktuk erősíteni.
Vigyél a vezetődhöz!
Szinte minden üzletben látni ilyesmit.
Ezt a díjat én nyertem.
Ez pedig itt Mr. Parker első könyvének borítója.
Vannak nagyobbak is, amiket aláírt.
Azon kevesek közé tartozom, akiknek van ilyen.
Nagyon büszke vagyok rá.
Ez az egész a '70-es évek elején történt.
Más idők jártak, az emberek azóta sokkal nyitottabbak lettek.
A lényeg, hogy ez az egész két gyanútlan hajógyári munkással történt,
csak úgy, minden ok nélkül.
Azt gondolom, nagyon jó dolog, hogy végül mindketten nyíltan elmondhatták, hogy:
„Igen, ez történt, és velünk történt meg. Hiszik vagy sem, de így volt.”
Nem mondom, hogy nem hiszem el. Elképzelhető, hogy megtörtént.
Ha belegondolunk...
A pascagoulaiak is valószínűleg ezért reagáltak így.
Ugyanis ha tényleg belegondolunk, ez egy eget rengető dolog.
Aki valóban elhiszi, hogy ez megtörtént, annak az egész élete megváltozik.
És a helyiek élete meg is változott.
Apám mindig azon töprengett, miért ő lett a kiválasztott.
Nem értette, miért pont őt szemelték ki.
Hisz csak egy egyszerű vidéki ember volt.
Sokat gondolkodott ezen.
Ha az egészet csak kitaláltam volna, már rég elmondtam volna az igazat.
Az ember nem térhet úgy meg a teremtőhöz, hogy ilyen hazugság nyomja a vállát.
Nem én akartam, hogy ez történjen.
Azt hiszem, az Úrnak valamiért ez volt a terve velem.
És ha ezt ő így látta jónak, akkor elfogadom.
Máig nem tudni, hogy annyi évvel ezelőtt mi történt a folyónál.
De Charlie, Calvin és számos pascagoulai lakos számára
ez nem lehet kérdés.
Ha az ember éjjel felnéz az égre,
távol a város fényeitől, ezernyi csillagot lát.
Még mindig nem tudjuk, mekkora a világegyetem.
Így biztos vagyok benne, hogy nem vagyunk egyedül.
Apám is ebben hitt.
Tudom, hogy a mi világunkon túl is van élet.
És egy nap ebben senki sem fog kételkedni.
CALVIN PARKER EMLÉKÉRE 1954 -2023
A feliratot fordította: Usztics Lili