Muistan, kun lapsena kerran katsoin elokuvaa Maailmojen sota.
Pelkäsin elokuvan avaruusaluksia tavattomasti.
Ne iskivät säteillään ihmisiin ja taloihin.
MAAILMOJEN SOTA, 1953
Isäni sanoi, että se oli vain elokuvaa -
eikä sellaista ollut oikeasti olemassa.
Kunnes sitten...
Viranomaiset kuulivat kahdelta paikalliselta erikoisen tarinan.
Charles Hickson ja Calvin Parker kertoivat nähneensä oudon aluksen -
ja kohdanneensa kolme ylimaallista olentoa.
Olin saada sydänkohtauksen. Siinä oli hengenlähtö lähellä.
Olin saanut kärsiä jo aika lailla, ja sitten tuli vielä jotain tällaista.
Pyysin isää kertomaan, mitä oli tapahtunut.
Hän alkoi kertoa,
ja yhtäkkiä hänen silmänsä täyttyivät kyynelistä.
Kysyin, mikä oli hätänä.
Isä vastasi: "Poika, olen ennenkin ollut peloissani,
mutta sellaista pelkoa en ollut tuntenut koskaan aiemmin.
Pelkäsin kuollakseni, että meidät vietäisiin pois täältä -
eikä kohtalomme selviäisi muille ikinä."
SELVITTÄMÄTTÖMIÄ ILMIÖITÄ
Lokakuun 11. päivän iltana vuonna 1973 -
Charlie Hickson ja Calvin Parker olivat joella kalastamassa -
ja väittivät kohdanneensa olentoja toisesta maailmasta.
Kuluneiden 50 vuoden aikana moni on miettinyt, mitä todella tapahtui.
MAHDOLLISET SELITYKSET
SAAPUIKO PASCAGOULAAN AVARUUSOLIOITA?
Rakastan kaikkea Mississippissä.
Junan vihellystä, Barq's-juuriolutta.
Pidän täkäläisestä elämäntyylistä. Olen kasvanut siihen.
Ei ole kiire minnekään. Täällä eletään leppoisasti.
Muutin isäni kanssa Pascagoulaan vuonna 1969.
Pascagoula oli alkujaan pieni ja unelias kalastajakylä.
Sitten tänne perustettiin telakka.
Ingalls Shipbuilding alkoi valmistaa telakalla hävittäjälaivoja -
USA:n laivastolle 1950-luvulla.
Telakan tarvitsemaa työvoimaa rekrytoitiin eri puolilta osavaltiota.
Silloin ei juuri ollut rikollisuutta.
Siihen aikaan saatettiin jättää yöksi ikkunat auki ja ovet lukitsematta.
Isä oli paras kaverini. Kävimme usein kalassa.
Isä oli taitava kalastaja, ja se ärsytti minua tavattomasti.
Hän nosteli kalaa paattiin, mutta minä en saanut mitään.
Hankkiuduin apajille isän viereen, enkä siltikään saanut saalista.
Kävimme yhdessä marjassakin.
Meillä oli omia sikoja ja lehmiä. Pärjäsimme omillamme.
Calvin oli koulukaverini. Asuimme melko lähellä toisiamme.
Hän oli silloin 18 eli samanikäinen kuin minä.
Kävimme telttaretkillä Calvinin ja hänen isänsä kanssa.
Olimme paljon yhdessä.
Isä auttoi Calvinia saamaan töitä telakalta.
Erään työpäivän jälkeen he päättivät lähteä kalaan.
Niin he sitten menivät joelle. Ja silloin koko juttu tapahtui.
11. LOKAKUUTA 1973
Kala oli juuri käynyt koukkuun, ja aloin kelata sitä ylös.
Kun käännyin, jähmetyin kauhusta.
Kuulin suhahtavan äänen.
Jonkinlainen alus oli laskeutumassa meistä parinkymmenen metrin päähän.
Esine leijui heidän yläpuolellaan koskematta maahan.
Siinä oli valoja.
Se näytti pysähtyvän. Sitten se yhtäkkiä avautui.
Tuijotin näkyä lumoutuneena.
Ajattelimme, että alus ehkä lähtisi ja pääsisimme ajamaan pois.
Sitten aluksesta ilmestyi kolme olentoa. Ne liikkuivat ilmassa.
Kaksi niistä suuntasi isää kohti, yksi lähestyi Calvinia.
En muista nähneeni silmiä.
Niin sanottujen kasvojen keskivaiheilla oli jotakin.
Suunnilleen niillä kohdin, missä ihmiskasvoissa on nenä.
Kaulaa ei näyttänyt olevan. Pelkkä vartalo vain.
Olennoilla ei ollut varsinaisia käsiä, vaan pikemminkin pihdit tai sakset.
Isän käsivarsiin tartuttiin,
eikä hän voinut enää liikuttaa silmiään -
eikä puhua. Hän oli kuin halvaantunut.
Yksi niistä tarttui Calviniin.
Calvin meni elottomaksi. Myöhemmin kuulin hänen pyörtyneen.
Yksi niistä päästi jonkinlaisen hymähdyksen.
Näkemäni olento päästi sen äänen.
Muista en tiedä, sillä siinä kohtaa menetin tajuntani.
Kaksi olentoa otti käsivarsistani kiinni.
Heidät vietiin avaruusaluksen sisään.
Isän mukaan siellä oli kirkasta kuin hehkulampun sisällä.
Olin siellä yksin ikuisuudelta tuntuneen ajan.
Mietin kauhuissani, mitä Calvinille oli tapahtunut.
Sitten näin sen.
Seinästä ilmestyi esiin eräänlainen iso silmä.
En pystynyt sulkemaan silmiäni.
Silmä lähestyi ja pysähtyi noin 15 sentin päähän kasvoistani.
Se pysyi hetken paikoillaan -
ja alkoi sitten käydä läpi koko kehoani.
Isä arveli olleensa aluksessa puolisen tuntia.
Lopulta hänet palautettiin samaan paikkaan, missä hän oli ollut.
Siellä hän näki Calvinin seisomassa joen rannalla.
Hän seisoi kädet levällään ja näytti tuijottavan jotakin.
Mennessäni häntä kohti kuulin taas suhahtavan äänen.
Ympärilläni näkyi välkkyviä sinisiä valoja.
Alus katosi lähes silmänräpäyksessä.
Vaisto kehotti heitä ajamaan saman tien kotiin.
Kotimatkalla he alkoivat kuitenkin jutella kokemastaan -
ja päättivät, että asiasta täytyy kertoa viranomaisille -
siltä varalta, että tulossa olisi jonkinlainen invaasio.
Seriffinvirastoon tuli kaksi miestä noin puoli yhdeksältä illalla.
He olivat tolaltaan, suorastaan hysteerisessä tilassa.
Siinä kaikki, mitä tiedän. En osaa sanoa tarkemmin.
Seriffi Fred Diamondin kohtaaminen -
tuntui enemmän kuulustelulta kuin keskustelulta.
En tiennyt, mitä tekisin tai minne menisin.
Tai kenelle kertoisin asiasta.
Ajattelin, etten kertoisi kenellekään.
En saanut tietää asiasta heti.
Siinä meni kolmisen päivää.
Olin kyllä kuullut jotain,
mutta tajusin asian vakavuuden vasta kun näin Calvinin.
Halusin suojella Waynettea. En vain tiennyt, miten.
Tapaus sattui lokakuussa. Menimme naimisiin marraskuussa.
Asiaa oli vaikea pitää salassa,
sillä tiedotusvälineet -
olivat sinnikkäitä.
Kaksi miestä kertoo joutuneensa avaruusolioiden tutkittaviksi.
Juttu levisi merkillisen nopeasti.
Calvin arveli Charlien levittäneen tietoa,
sillä se kiiri koko maan kattaviin uutisiin hämmästyttävän nopeasti.
Rolling Stone -lehti tuli tekemään juttua. En tosin muista lukeneeni sitä.
HE JÄHMETTYIVÄT KAUHUSTA
Olin 12-vuotias.
Tapauksesta tuli sinä viikonloppuna kohu-uutinen.
Olin yökylässä ystäväni luona.
Muistan kysyneeni ystävältäni:
"Miksi isäsi vuoraa ikkunoita foliolla?"
Ystäväni ei osannut sanoa, joten päätin kysyä itse.
Mies vastasi: "Jotta avaruusoliot eivät pääse aivoihimme."
Ufot ovat täällä. - Moni tutkija ottaa asian vakavasti.
Seriffinvirastoon tuli viikon aikana kahdesta kolmeen tuhatta puhelua.
Ihmiset soittivat, koska olivat huolissaan tai vain uteliaita.
Koko kaupunki oli hämmennyksen vallassa.
Tiedän, miten poliisilaitoksella otetaan puheluita vastaan,
enkä osaa edes kuvitella sitä soittojen määrää.
Sekä paikallisesti että piirikunnan tasolla.
Ihmiset ilmoittivat sinisistä valoista. Moni oli peloissaan.
Aluksi juttua pidettiin vitsinä,
mutta keskustelu miesten kanssa saa hymyn hyytymään.
Reaktioita oli kahdenlaisia. Osa ihmisistä alkoi pelätä yksinoloa -
ja veti foliohatun päähän.
Jotkut taas pitivät juttua hölynpölynä.
Useimmat Pascagoulan asukkaat pitivät tapausta silkkana sepitteenä.
Niin lennokasta juttua ei vain otettu tosissaan.
Heti kun menin kirkkoon, minulta kysyttiin,
olivatko miehet olleet humalassa.
Isä puhui totta. Olen siitä vuorenvarma.
Sieppauksesta ei ollut konkreettisia todisteita,
joten osa ihmisistä uskoi Charlien ja Calvinin väitteet, osa taas ei.
Parivaljakko piti kuitenkin kiinni tarinastaan.
OLIKO KOHTAAMINEN VAIN KUVITELMAA?
Isä oli aina ollut iloinen veikko. Hän tykkäsi nauraa ja pitää hauskaa.
Tapauksen jälkeen hänestä tuli vakavampi.
Se näkyi hänen silmistään ja kasvoiltaan.
Hän oli usein ajatuksissaan,
ja hän kärsi pitkään uniongelmista.
Äitiäni muutos pelotti kovasti. Hän oli todella tolaltaan.
Hän sai hikoilukohtauksia.
Lakanat piti vaihtaa kaksi tai kolme kertaa yössä.
Kylmän hien takia.
Hän ei ole enää entisensä. Enkä minäkään.
Iän ja Korean sodan tuoman kokemuksen sun muun ansiosta -
isä osasi suhtautua asiaan kypsemmin kuin Calvin.
Näin Calvinin neljä päivää tapauksen jälkeen.
Ei hän ehkä juossut luokseni, mutta kiiruhti kuitenkin.
Syleilimme toisiamme pitkän aikaa.
Calvinin suupielet väpättivät.
Hän vaikutti hyvin traumatisoituneelta ja ahdistuneelta.
Olet kokenut pari hermoromahdusta, eikö totta?
Olen joutunut pariin otteeseen sairaalaan hermojeni takia.
Ongelmia on edelleen.
Päivystyksessä hän alkoi riehua ja rikkoa paikkoja.
Kokemus oli Calvinille liikaa.
Uskon, että siksi isäni halusi kaikkien tietävän tapauksesta.
Calvin ei halunnut puhua asiasta, vaan yritti unohtaa koko jutun.
En tiedä, mitä sinä iltana tapahtui.
Mutta tavattuani herra Parkerin vakuutuin siitä,
että jotain hänelle tapahtui.
Olen siitä aivan varma.
Muistatko, kun silloin -
nousit autosta ja näimme ensi kertaa tapauksen jälkeen?
Muistan. Oli mukavaa nähdä sinut.
Todellakin. - Halasimme pitkään.
Niin.
Calvin ei selvästikään halunnut puhua asiasta,
enkä minä halunnut painostaa häntä millään lailla.
Annoin hänelle tilaa.
Vaistosin, että kun hän olisi valmis puhumaan minulle kokemastaan,
hän tekisi niin.
Alueella tehtiin 1970-luvulla paljon ufohavaintoja.
Niitä oli nähty pitkin Mississippin rannikkoa.
Jonkinlaista ufotoimintaa oli paljon.
Paikka, jossa Calvin ja Charlie kalastivat,
oli lähellä Pascagoulajoen nostosiltaa.
Tapauksen aikaan sillalla oli ympärivuorokautinen siltavahti.
NÄKIKÖ KUKAAN MUU MITÄÄN?
Kun aloin tutkia juttua, minua häiritsi etenkin se,
ettei siltavahti ollut nähnyt mitään.
Vahteja oli kaksi.
SILTAVAHDIT - SIEPPAUSPAIKKA
Yhdessä valokuvassa Charlie on tapahtumapaikalla,
ja taustalla näkyy siltavahdin koppi. Se oli aika lähellä.
Miksei siltavahti nähnyt alusta ja sen kirkkaita valoja?
Valot heijaistuivat varmasti veteenkin. Miksei vahti huomannut mitään?
Calvin ja Charlie uskoivat olleensa näyn ainoat kokijat.
Tapahtumapaikan lähellä -
oli kuitenkin toimivia telakoita ja yksityisasuntoja.
Oli muitakin, jotka olivat nähneet jotain lokakuun 11. päivän iltana.
Olin lähdössä kotoani illalla tyttöystäväni kanssa.
Mennessäni autolleni näin outoja valoja joen tällä puolella.
Ne olivat kirkkaita kuin kirkkaimmat LED-valot.
Eikä LED-valoja silloin ollut.
Ajattelin, että iso lentokone oli laskeutumassa väärään paikkaan.
Kun pääsimme sillalle, valot kirkastuivat entisestään.
Ne näyttivät olevan telakka-alueen yllä sillan eteläpuolella.
Ylittäessämme siltaa valot pysyivät koko ajan samassa kohdassa.
Olin sattumoisin takapihallani.
Jäin katsomaan outoa näkyä noin 20 minuutin ajaksi.
Se oli sininen,
ja sen ympärillä näytti kiertävän eräänlainen valorivistö.
Ilmiö jäi leijumaan paikoilleen melko alas, lähelle horisonttia.
Olimme pysähtyneet liikennevaloihin.
Näin jonkin esineen tulevan meitä kohti. En saanut selvää, mikä se oli.
Ihmettelin näkyä. Se oli varsin matalalla, vähän valotolppien yläpuolella.
Mitään moottorin ääniä ei kuulunut.
Esineen alla oli hyvin kirkas valo,
jota kohti ei voinut katsoa pitkään.
Auton radioon tuli häiriöitä, ja aloimme joutua paniikkiin.
Ihmettelimme, mitä kummaa oikein oli tekeillä.
Lopulta ilmiö syöksähti kohti pohjoista ja katosi.
Se katosi todella nopeasti.
Mekään emme tienneet, mikä se oli.
Kaikki kuitenkin tapahtui samana iltana samoihin aikoihin.
Näimme valot, mutta emme tienneet, mikä ne aiheutti.
Palasin sisälle ja kerroin vanhemmilleni.
He neuvoivat minua pitämään asian salassa, jottei minua pidettäisi hulluna.
Sillä tavalla asioihin silloin suhtauduttiin.
Kukaan ei halunnut puhua asiasta. Arvelimme, ettei meitä uskottaisi.
Ja meitä pilkattaisiin.
Sovimme keskenämme, ettemme kertoisi tapauksesta kenellekään.
Ihmiset hermoilivat ja olivat huolissaan siitä,
mitä muut kenties ajattelisivat heistä.
Tapauksesta ei saanut puhua, uskoipa sen todeksi tai ei.
Heistä se tuntui olevan ristiriidassa Raamatun kertomusten -
ja Jumalan luoman maailman kanssa.
Isä oli uskovainen mies. Hänet kasvatettiin siihen,
ja hän kasvatti minut samalla tavalla.
Hän kääntyi uskonsa puoleen,
sillä hän tiesi, ettei Jumala antaisi hänelle määräänsä suurempaa taakkaa.
Uskon Jumalaan -
ja siihen, ettei Hän suuruudessaan -
luonut vain meidän pientä maailmaamme -
vaan muutkin maailmat.
Jotkut silminnäkijät ovat kertoneet näkemästään vasta paljon myöhemmin.
Nykyään ei ehkä enää välitetä niin paljon siitä,
mitä mieltä muut ovat.
Mistä me tiedämme, onko Jumala luonut muitakin maailmoja?
Muistan, että tapausta käsiteltiin The Tonight Show'ssa ja muualla.
Onhan se aika huikea tarina.
Kaksi tavallista telakkatyöläistä -
meni töiden jälkeen kalaan,
ja sitten tapahtui asioita, jotka mullistivat heidän elämänsä.
Tapauksen tultua julki -
Charlie ja Calvin joutuivat melkoiseen mediapyöritykseen.
Uutismediat ja TV-ohjelmat halusivat -
saada miehet kertomaan kokemastaan. Rahaakin oli pelissä.
Isä oli useissa TV-ohjelmissa.
Hän oli Johnny Carsonin ja Dick Cavettin ohjelmissa ja To Tell The Truthissa.
Ykkönen, pystyitkö vastustelemaan tilanteessa yhtään -
vai olitko ikään kuin hypnoosissa?
En pystynyt vastustelemaan. - Selvä.
Pyydän oikeaa Charles Hicksonia nousemaan ylös.
Ufotarinalla voisi tienata rahaa.
Etenkin Charlie oli halukas kertomaan sieppauksesta aina tilaisuuden tullen.
TAVOITELTIINKO TARINALLA MAINETTA JA RAHAA?
Charles Hickson valmistautuu kertomaan tarinansa yleisölle. Rahasta.
Hickson kiertää esiintymislavoja hypnotisoijien ja meedioiden kanssa.
Liput maksavat viidestä kymmeneen dollaria.
Kun Hickson lava-, radio- ja TV-esiintymisiltään -
ja levyn promoamiseltaan ehtii, hän työstää kirjaa kokemuksestaan.
Isä kiersi ympäri maata haastatteluissa ynnä muussa,
mutta haluan tehdä selväksi,
ettei hän tienannut sillä kaikella yhtään mitään.
Hän pyysi palkkiota vain sen verran -
kuin saisi normaalin työpäivän aikana.
Menetin luottamukseni Charlieen.
Sovimme, ettemme kertoisi kenellekään, mutta hän kertoi koko maailmalle.
Koin, ettei minulla ollut täällä ketään luottoystävää.
Tuttuja kyllä oli, mutta ei kaveria, jolle voisi puhua asioista.
Tiedotusvälineet olivat isän kimpussa herkeämättä.
Häntä revittiin joka suuntaan.
Kun häntä katsoo To Tell The Truth -ohjelmassa,
hänestä näkee selvästi, että se kaikki oli hänelle raskasta.
Hän ei ollut enää entisensä.
Hickson oli tapauksen jälkeen runsaasti julkisuudessa.
Parkerille kokemus sen sijaan aiheutti henkisiä ongelmia,
ja hän kaihtoi julkisuutta.
Hänen oli vaikea itsekin ymmärtää tapahtunutta.
Hän epäili omaa mielenterveyttään, mikä on täysin ymmärrettävää.
Hän halusi pysyä poissa julkisuudesta,
sillä sellaisen tapauksen jälkeen ihmisten suhtautuminen voi muuttua.
Muistan Calvinin maininneen, että hänen ollessaan kerran täällä hautajaisissa -
joku oli tunnistanut hänen nimensä -
ja tullut kysymään, onko hän todella Calvin Parker.
Calvin vastasi myöntävästi, mutta poistui sitten paikalta.
Ihminen oli menehtynyt, ja paikalla oli surevia omaisia,
joten hän nousi vaimonsa kanssa autoon ja lähti.
Meitä seurattiin autolle saakka, mutta lopulta pääsimme kotimatkalle.
Pian sen jälkeen vuonna 2018 -
Calvin alkoi avautua minulle kokemastaan.
Tiesin, että kokemus oli ollut traumaattinen,
mutta trauman syvyys yllätti minut.
Kun jokin tuntematon -
ottaa ihmisen vangikseen tökittäväksi ja tutkittavaksi...
Hän ei tiennyt, selviäisikö hengissä.
Silloin kukaan ei tainnut oikein tietää, mitä asiasta pitäisi ajatella.
Ne jotka sanovat nähneensä valot, olivat peloissaan.
He pelkäsivät, että asiasta kertominen tekisi heistäkin hylkiöitä.
Uskoitko sen heti todeksi? - En ehkä heti. Olin silloin nuori.
Asianosaisten salaa nauhoitettu keskustelu -
puhui kuitenkin sen puolesta, että heille tosiaan tapahtui niin.
Meille olisi voinut käydä huonosti.
Pahinta on, ettei kukaan usko meitä.
En ole ikinä nähnyt vastaavaa.
Alkuvuonna 2020 julkisuuteen tuli nauhoitus,
joka monien mielestä lisäsi Calvinin ja Charlien uskottavuutta.
Kun miehet kertoivat tapauksesta poliisille,
poliisit nauhoittivat miesten puheita näiden tietämättä.
Seriffi jätti Charlien ja Calvinin kaksin -
asennettuaan ensin nauhurin laatikkoon tai pöydän alle.
Ei tällaista uskoisi tulevan omalle kohdalle.
Ei niin, Calvin.
Oli hengenlähtö lähellä. - Minuakin pelotti.
Heidät jätettiin huoneeseen kahdestaan.
He olisivat voineet miettiä, mahtoiko tarina mennä läpi -
tai pitäisikö jotain kertoa toisin, mutta mitään sellaista ei tapahtunut.
Nytkin tekisi mieli itkeä. - Niin.
Pahinta on, ettei kukaan usko meitä.
Meille olisi voinut käydä huonosti.
Minulta meni taju. Niin ei ole käynyt koskaan ennen.
Emme voi pakottaa ketään uskomaan.
En tajua, mistä se ovi ilmestyi. Näitkö, miten se tuli kuin tyhjästä?
En tajua minäkään.
Pelko ja vilpittömyys kuuluvat heidän äänistään.
Varsinkin Calvin kuulosti todella pelokkaalta.
He olivat täysin vakuuttuneita kokemuksensa aitoudesta.
Vuosia myöhemmin Calvin väitti kohdanneensa taas muukalaisia.
Sillä kertaa Calvin kertoi kokemuksestaan avoimesti -
käsitelläkseen sitä.
Mitä ajattelet nykyään kaikesta kokemastasi?
Olen nyt henkisesti tasapainoisempi kuin koskaan aiemmin.
Pystyn suhtautumaan asiaan aiempaa kypsemmin.
Asiasta puhuminen teki hänelle hyvää.
Ei kenellekään voi olla hyväksi -
hautoa asioita sisällään niin kauan.
Jotkut varmaan pitävät häntä yhä hulluna,
mutta kaikeksi onneksi hän ei enää piittaa moisesta.
Uskon, että asiasta puhuminen tavallaan vapautti hänet.
Myös Charlie Hickson väitti kokeneensa toisen kohtaamisen vuonna 1974.
Isä istui eräänä päivänä puun alla syömässä appelsiinia,
kun hänet valtasi tunne, että häntä tarkkaillaan.
Hän kääntyi katsomaan ja näki kaksi oliota takanaan.
Ne eivät tulleet lähemmäksi.
Isä sanoi kuulleensa päässään ikään kuin radioviestin.
"Emme tahdo pahaa.
Palaamme vielä."
Sitten oliot katosivat. Noin vain.
Isäni oli yksi ensimmäisistä ufon sieppaamista ihmisistä.
Hän pitäytyi tarinassaan kuolemaansa saakka.
Minulle se riittää todisteeksi.
Ei sellaisen jälkeen voi elää normaalia elämää. Se on aina mielessä.
Vaimo on joutunut kestämään kaikenlaista.
Hän ansaitsee tunnustusta siedettyään minua nämä vuodet.
Tein väärin, kun salasin asian häneltä niin pitkään.
Kahdeksantoista vuotta.
Tai enemmänkin. - Enemmän kuin 18 vuotta.
Miten sellaisesta voi kertoa rakkaalleen?
Siinähän vaikuttaisi aivan idiootilta.
Tässä on isälleni ja Calvin Parkerille omistettu muistomerkki.
Tapaus sattui tuolla vastapäätä.
Olen ylpeä siitä.
Muistomerkki on tapa kunnioittaa isäni perintöä.
Isäni oli kerrassaan hieno mies. Kaipaan häntä kovasti.
Muistomerkistä tuli eheyttävä kokemus asian kieltäneelle yhteisölle -
ja etenkin Calvinille.
Niin me koimme asian ja päätimme toteuttaa sen.
Calvin oli todella otettu.
Oli mukavaa saada kaupungilta tunnustusta.
Se oli minulle suuri kunnia.
Sanoin Waynettelle,
että kuoltuani tuhkani pitää sirotella muistomerkin luokse.
Minulla on siellä muistomerkki, ja ihmiset voivat käydä siellä.
Charlien perhe oli myös paikalla.
He kertoivat hieman omista kokemuksistaan -
ja tapauksen vaikutuksista elämäänsä.
Charles Hickson ja Calvin Parker kokivat -
jotain niin ainutlaatuista, että se on olennainen osa paikalliskulttuuriamme.
Joka kuukauden kolmas perjantai keskustassa on tapahtuma,
johon kuuluu musiikkia ja ruokakojuja.
Yksi perjantaitapahtumista on omistettu ufosieppaukselle.
Minusta kaupunkimme on syytä juhlistaa tapausta.
Tulemme kaukaisesta maailmasta.
Minulla on vihreitä, puhallettavia olioita.
Yhtä pitkiä kuin tuo. Yksi on pitempikin.
Ne sidotaan kiinni tolppiin.
Vie minut johtajanne luokse.
Useimmilla liikkeillä on sellainen.
Täällä on aarteeni.
Tuo on herra Parkerin ensimmäisen kirjan kansikuva.
Isompiin kuviin sain hänen signeerauksensa.
Olen yksi harvoista, joilla on signeerattu kuva.
Olin siitä tosi ylpeä.
Silloin 70-luvun alkuvuosina elettiin hyvin erilaista aikaa.
Nykyään asioihin suhtaudutaan sallivammin.
He olivat vain tavallisia työläisiä. Eivät he pyytäneet tällaista osakseen.
Asia vain tapahtui ilman mitään erityistä syytä.
On hienoa, että he molemmat ovat uskaltaneet kertoa julkisesti,
että niin tapahtui. "Koimme sen itse. Uskokaa tai älkää, mutta niin kävi."
En voi väittää, etten uskoisi. Onhan se mahdollista.
Kun asiaa pohtii...
Siksi Pascagoulassa varmaan reagoitiin niin kuin reagoitiin.
Kun asiaa pohtii, koko maailmankuva menee uusiksi.
Jos tapauksen ottaa tosissaan, se voi mullistaa elämän.
Heidän elämänsä se mullisti.
Isä mietti aina, miksi juuri hän tuli valituksi.
Hän ei ymmärtänyt, miksi ne oliot -
ottivat kohteekseen tavallisen maalaisen.
Hän pohti sitä paljon.
Jos tarina olisi valhetta tai jonkin sortin huijaus,
myöntäisin sen kyllä.
Ei sellaista taakkaa halua kukaan viedä mukanaan hautaan.
Ei se kuulunut suunnitelmiini.
Arvelin, että Jumalalla on kai omat syynsä moiseen.
Minä tyydyn Hänen tahtoonsa.
On vaikea sanoa, mitä joella silloin todella tapahtui.
Charlielle, Calvinille ja monelle muulle Pascagoulan asukkaalle -
asia on kuitenkin selvä.
Kun yöllä katsoo taivaalle -
ilman häiritsevää keinovaloa, siellä näkyy tuhansittain tähtiä.
Nykytietämyksen mukaan avaruus on ääretön.
Jossain on taatusti jotain elämää. Isäkin uskoi niin.
On muitakin maailmoja, joissa on elämää.
Jonain päivänä kaikki tulevat tietämään sen ilman epäilyksen häivää.
CALVIN PARKERIN MUISTOA KUNNIOITTAEN 1954–2023
Tekstitys: Heidi Mäki