Jeg kan huske en aften, da jeg var barn,
hvor jeg så filmen War of the Worlds.
Den skræmte livet af mig på grund af alle rumskibene.
De gik rundt og zappede folk og huse.
Min far sagde:
"Søn, det er bare en film.
Den slags findes ikke."
Indtil en dag...
To lokale mænd fortalte myndighederne en bizar historie.
Charles Hickson og Calvin Parker så et sært fartøj lande, hvor de fiskede,
og de blev taget ombord af tre rumvæsener.
Jeg fik næsten et hjerteanfald. Jeg var to cm fra døden.
Det skræmte også mig, søn.
Jeg har været igennem nok helvede på jorden,
og nu måtte jeg igennem dette.
Jeg sagde: "Far, fortæl mig, hvad der skete den aften."
Han begyndte at fortælle, og pludselig så jeg tårer i hans øjne.
Jeg spurgte: "Hvad er det, far?"
Han sagde: "Søn, jeg har været bange i mit liv,
men intet har skræmt mig sådan før.
Jeg blev så bange for, at de ville tage mig væk herfra,
og ingen ville vide, hvad der blev af os."
MÆRKELIGE FILER FØRER TIL FLERE SPØRGSMÅL END SVAR
Om aftenen den 11. oktober 1973
var Charlie Hickson og Calvin Parker ude at fiske ved en flod,
hvor de påstår, at de havde et overjordisk møde.
I 50 år har mange spurgt: "Hvad skete der egentlig den nat?"
MULIGHEDER
TOG RUMVÆSENER KONTAKT I PASCAGOULA?
Jeg elsker alt ved Mississippi.
Lyden af en togfløjte,
Barqs root beer.
Det er bare en livsstil. Sådan, som jeg er opdraget.
Vi skal ikke skynde os. Sådan kan jeg bedst lide det.
Far og jeg flyttede til Pascagoula i 1969.
Pascagoula var en søvnig, lille fiskerby,
indtil skibsværftet blev bygget.
Ingalls Shipbuilding begyndte at bygge krigsskibe
til den amerikanske flåde i 50'erne,
hvilket krævede arbejdere, så de rekrutterede arbejdere fra hele staten.
Der var meget lidt kriminalitet.
På det tidspunkt kunne man stadig sove med åbne vinduer og døre.
Far var min bedste ven. Vi fiskede meget.
Far kunne bare fange fisk. Og han gjorde mig så vred.
Han trak dem op i båden, og jeg fangede ingenting.
Og jeg smed min prop eller kastede ved siden af ham
og fangede stadig intet.
Vi plukkede korbær og den slags.
Vi opdrættede vores egne grise og køer. Og vi gjorde det hele.
Vi klarede os selv.
Calvin og jeg gik i skole sammen.
Vi boede ikke langt fra hinanden.
Han var 18 år dengang. Samme alder som mig.
Calvin, hans far og min far tog på teltture.
Vi var ofte sammen.
Min far hjalp ham med at få et job på et af skibsværfterne.
En dag besluttede de at fiske efter arbejde,
og sådan endte de nede ved floden.
Og det var der, det hele skete.
11. OKTOBER 1973
Jeg havde lige fået bid og halede den ind.
Da jeg vendte mig om, frøs jeg næsten af frygt.
Jeg hørte kun en knitrende lyd.
Cirka 18-20 meter væk nærmede en slags fartøj sig jorden.
Han sagde, at den hang i luften.
Den rørte ikke, men hang over jorden,
og der var lys på den.
Den så ud til at stoppe og lande.
Pludselig åbnede den ene ende sig.
Den lod til at tryllebinde mig.
Måske ville den flyve.
Vi kan løbe hen til bilen og forsvinde.
Og pludselig kommer tre væsener ud.
De rørte aldrig jorden.
To af dem kom direkte hen til ham, og en gik hen til Calvin.
Jeg husker ikke, at jeg så øjne.
Der var noget i midten af det, jeg ville kalde ansigtet.
Noget, som kom lige ud,
hvor et menneskes næse ville sidde.
Jeg så ingen hals. Det så ud, som om det sad på en krop.
Og de havde ikke hænder som os. De havde tænger eller kløer.
De tog ham i armen.
Og han sagde, at fra da af kunne han ikke bevæge øjnene.
Han kunne ikke tale. Han var helt lam.
En af dem tog fat i Calvin.
Jeg så ham halte og fandt ud af, at han var besvimet.
Det var som en summende lyd. Kun en af dem lavede den.
Sådan. Og den eneste, jeg så, lavede den.
Resten hørte jeg ikke, fordi jeg besvimede på det tidspunkt.
To af dem rakte ud efter mine arme. En på hver side.
De tog dem begge to ind i rumfartøjet.
Og han beskrev det som at være inde i en pære.
Det var så lyst.
Jeg var alene i en evighed.
"Gud hjælpe os. Hvor er Calvin? Hvad har de gjort med ham?"
Så så jeg det.
Noget, der lignede et stort øje, kom lige ud fra væggen.
Jeg ville lukke øjnene, men kunne ikke.
Øjet kom tættere på og stoppede omkring 15 cm fra mit ansigt.
Øjet blev der et stykke tid
og begyndte så at bevæge sig ned ad min krop og over hele min krop.
Far vurderede, at han var derinde nok 30 minutter.
Han sagde: "Da de førte mig ud,
tog de mig tilbage til stedet, hvor de tog mig."
Og han sagde: "Calvin stod ved floden..."
Med armene udstrakt sådan. Som om han stirrede på noget.
Lige før jeg nåede ham, hørte jeg den knitrende lyd igen.
Og da jeg så mig omkring, så jeg de blå blinkende lys.
Og næsten øjeblikkeligt var fartøjet væk.
Deres første instinkt var at køre hjem.
De begyndte at køre. Så talte de om det og sagde:
"Vi må fortælle myndighederne om det,
for de vil måske snart invadere."
To mænd kom ind på sherifkontoret cirka klokken 20.30-21.
De var oprørte og rystede
og var helt ustyrlige og græd.
Det er alt, jeg ved om det, der skete. Jeg så ikke, hvad der skete.
Sherifkontoret, Fred Diamond,
føltes mere som en afhøring end nogen, man kunne tale med.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle gøre,
og hvem jeg ville se og tale med.
Jeg besluttede mig for ikke at fortælle nogen om det.
Jeg hørte ikke om det med det samme.
Det var vist tre dage senere.
CALVIN PARKERS KONE
Jeg havde hørt, der var sket noget.
Jeg kendte ikke omfanget, før jeg så Calvin.
Jeg ville beskytte hende, og jeg vidste ikke hvordan.
Det skete i oktober.
Vi blev gift i november.
Jeg vidste ikke, hvordan jeg skulle holde det hemmeligt,
for alle nyhedsmedierne
gik helt amok.
UFOER "FORVIRRENDE"
To Mississippi-mænd siger, de blev undersøgt af væsner fra et rumskib.
Der er tvivl om, hvordan historien kom ud så hurtigt.
Calvin troede, at Charlie måske fortalte den.
For det var utroligt, at landsdækkende medier hørte om det så hurtigt.
MISSISSIPPI-BORGERS UFO-EVENTYR
HICKSON HUSKER MØDET
Rolling Stone kom til byen.
Jeg husker ikke, at jeg læste deres artikel.
SÅ BANGE, AT DE IKKE KUNNE BEVÆGE SIG
NYE OBSERVATIONER
Jeg var 12.
Og jeg kan huske, at jeg så overskriften den weekend.
Jeg skulle sove hos en af mine venner,
og jeg husker kun, at jeg sagde:
"Hvorfor lægger din far alufolie i vinduerne?"
Hun sagde: "Det ved jeg ikke." Så jeg spurgte ham.
Han sagde: "Det er for at holde rumvæsenerne ude af vores hjerner."
Ufoer er her nu.
Videnskabsmænd tager dem alvorligt.
Sherifkontoret modtog to eller tre tusind telefonopkald den uge.
Det var folk, der var bange, bekymrede eller nysgerrige.
Det var et rod. Altså, i byen.
Jeg ved, hvad politiet gør, når de modtager opkald.
Jeg kan ikke forestille mig de opkald, de fik
ikke kun der, men også på county-kontoret.
Folk så blå lys og blev bange.
Det blev først behandlet som en joke.
Men ingen, der har talt med de to mænd, griner nu.
Der var to reaktioner.
Nogle turde ikke være alene hjemme om aftenen.
Alufoliehatte og den slags.
Nogle afviste det.
De fleste i Pascagoula afviste det og sagde: "Det kan ikke være sket."
Det var for langt ude til at kunne ske.
Det første spørgsmål, som jeg fik i kirken, var:
"Var de fulde?"
Jeg vidste, at han talte sandt, uden tvivl.
Uden beviser på, at de blev bortført,
var der delte meninger om Charlie og Calvins påstande.
Men de ændrede ikke historien.
VAR MØDET REN FANTASI?
Far var altid munter og elskede at grine og den slags.
Efter det skete, mistede han lidt af det.
Jeg kunne se det i hans øjne og ansigt.
Hans hjerne tænkte altid.
Og i lang tid ved jeg, at han havde problemer med at sove.
Min mor, hun var rædselsslagen.
Det skræmte hende. Virkelig.
Han havde koldsved.
Jeg måtte skifte sengetøj to-tre gange hver nat.
På grund af koldsved.
Han har ikke været sig selv siden. Det har jeg heller ikke.
Min far, fordi han var ældre,
og det, der skete med ham i Korea og alt det,
var mere forberedt på den slags end Calvin.
Da Calvin steg ud af bilen...
Jeg så ham først fire dage senere.
Han løb ikke hen til mig,
men han gik hurtigt.
Vi omfavnede hinanden i lang tid.
Jeg bemærkede, at hans mund dirrede.
Han var traumatiseret og meget urolig.
Du oplevede et par sammenbrud. Er det rigtigt?
Jeg måtte tage på hospitalet et par gange på grund af mine nerver.
Jeg har stadig problemer med mine nerver.
Da han var på skadestuen, gik han helt amok.
Han kunne bare ikke klare det.
Og det var derfor, tror jeg, at far ville fortælle alle om det.
Calvin ville ikke tale om det.
Han ville bare glemme det.
Jeg ved ikke, hvad der skete.
Det gør jeg ikke. Men efter jeg mødte hr. Parker?
Der skete noget med ham.
Jeg er ikke i tvivl.
Kan du huske første gang,
du så mig, skat, da jeg mødte dig ude ved bilen?
Ja. Jeg var så glad for at se dig.
- Så glad. - Hvor længe vi holdt om hinanden.
Ja.
Han ville ikke tale om det, og det var fint.
Jeg ville ikke gøre noget, som gjorde ham vred.
Jeg gav ham plads.
Og jeg følte i mit hjerte, at når han var klar til at tale om det,
ville han.
Der var meget ufo-aktivitet i området i 70'erne.
Folk så ufoer langs hele Mississippikysten.
Der var meget. En masse aktivitet.
9. FEBRUAR 1977, 19. FEBRUAR 1974 11. OKTOBER 1973, 15. OKTOBER 1973
Området, hvor Calvin og Charlie fiskede den aften,
var tæt på Pascagoula-flodens vindebro,
som dengang blev betjent af en bromand.
TOG RUMVÆSENER KONTAKT I PASCAGOULA?
VAR DER ANDRE, DER SÅ NOGET?
Der var noget, som generede mig, da jeg begyndte at undersøge sagen.
Bromanden så intet.
Der var to bromænd.
BROMÆND - BORTFØRELSESSTED
Og man kan se på et af billederne af Charlie på stedet...
Man kan se brohuset i baggrunden.
Så det var ikke langt væk.
Hvorfor så bromanden intet?
Hvis det var lyst og skete lige der,
med refleksion i vandet
og alt muligt andet, hvorfor så bromanden det ikke?
Calvin og Charlie troede, at ingen andre så det.
Men stedet, hvor mødet fandt sted,
var ikke langt fra skibsværfter og private boliger.
Og der var andre, der så noget om aftenen den 11. oktober.
Jeg var hjemme,
og jeg kørte ved skumringstid sammen med min kæreste.
Da jeg satte mig i bilen, så jeg nogle underlige lys ved floden.
Det var som LED-lys, 6K LED-lys, så lyst var det.
Og LED var uhørt dengang.
Jeg troede, at det var et stort fly.
Det er et forkert sted for et stort fly at lande.
Men da vi kørte op på broen, blev lysene kraftigere,
og det var lige over det gamle værftsområde på sydsiden af broen.
Da vi var midt på broen, bevægede lysene sig ikke.
De blev lige der.
Jeg var ude i min have
og så noget sært, som jeg fulgte i 20 minutter.
Den var blå.
Det så ud, som om en række lys drejede omkring den.
Og den stoppede og blev der.
Og den var sænket ned til horisonten.
Vi holdt for rødt,
og jeg så en genstand komme imod os,
men kunne ikke se, hvad det var.
Jeg sagde: "Se". Den var langt nede. Lige over lygtepælene.
Men der var ingen motorstøj.
Og den havde et skarpt lys under sig,
så man ikke kunne se på den i lang tid.
Radioen begyndte at opføre sig skørt, og vi blev bange.
Vi sagde: "Hvad er det? Hvad i alverden er det?"
Jeg kan kun beskrive det som, at den skød op mod nord og forsvandt.
Meget høj fart. Sådan, så var den væk.
Vi vidste heller ikke, hvad det var.
Det hele skete på samme tidspunkt, den samme aften.
Vi vidste ikke, hvad vi havde set, men vi så lysene fra den.
Jeg gik ind og sagde det til mine forældre.
De sagde:
"Fortæl ikke nogen om det. De vil tro, at du er skør."
Det var sådan, folk så på det dengang.
Alle sagde: "Jeg siger det ikke. De vil ikke tro på os."
"De vil gøre grin med os."
Og vi lavede en pagt om, at ingen ville sige noget om det.
Jeg tror, at folk var nervøse
og bekymrede over, hvad folk ville tænke om dem.
Uanset om de troede på det eller ej, så var det tabu.
De kunne ikke relatere det til noget fra Bibelen
eller noget, som Gud havde skabt.
Far var meget religiøs.
Han blev opdraget sådan af sin mor og far.
Og far opfostrede mig på samme måde.
Han vendte sig til sin tro,
fordi han vidste, at Gud ikke vil pålægge ham noget, han ikke kan klare.
Jeg tror på Gud.
Og jeg tror, at Gud i al sin storhed
ikke kun skabte denne lille verden her,
men alle verdener derude.
Nogle vidner trådte frem bagefter,
lang tid bagefter.
Jeg tror ikke, at folk tænker så meget på,
hvad folk siger om dem.
Hvordan kan vi sige, at Gud ikke skabte andet derude?
RÅDHUS
Jeg kan huske, at Tonight Show og andre landsdækkende medier
dækkede begivenheden.
Det er en fantastisk historie.
To almindelige mænd, værftsarbejdere,
fiskede lidt efter arbejde,
og pludselig skete der noget, som forandrede deres liv.
Da historien kom ud,
blev Charlie og Calvin kontaktet af alle medier.
Nyheder og tv-programmer
var ivrige efter at få mændene til at fortælle og tjene penge på det.
Far var med i flere programmer.
Han var med i Johnny Carson, Dick Cavett og To Tell The Truth.
Nummer et, havde du evnen til at modstå eller beherske dig,
eller var du hypnotiseret?
Jeg kunne ikke modstå, nej.
Okay.
Så vil den ægte Charles Hickson rejse sig?
Der var penge at tjene på en ufo-historie.
Især Charlie gik ikke glip af en mulighed for at fortælle om bortførelsen.
VAR DERES PÅSTÅND MOTIVERET AF BERØMMELSE OG PENGE?
Charles Hickson vil fortælle sin historie på scenen
for et publikum mod betaling.
Hickson går sammen med hypnotisører og synske folk
til en række personlige optrædener.
Billetterne koster fem og ti dollars.
Når han ikke har travlt med at optræde
eller at være med i radio- og tv-talkshows eller markedsføre sin plade,
arbejder Hickson på en bog om sin oplevelse.
Min far tog rundt i hele landet til interviews og den slags.
Og I skal vide,
at han ikke tjente på det her, overhovedet.
Han bad kun folk om
at betale det, han mistede for en dags arbejde.
Charlie, jeg... Jeg mistede tilliden til ham,
fordi vi aftalte ikke at fortælle det til nogen.
Jeg følte, at han fortalte verden om det.
Så jeg havde ingen hernede.
Jeg havde mange mennesker, men jeg kunne ikke tale med dem.
Nyhedsmedierne var overalt.
Det begyndte at påvirke far.
Han blev trukket den ene og den anden vej.
Og alle, der så To Tell The Truth,
kunne se på hans opførsel, at det påvirkede ham.
Han var ikke den samme Charlie.
Hickson var meget synlig, efter det skete.
Men hr. Parker havde alvorlige følelsesmæssige problemer
som følge af hændelsen, så han undgik opmærksomheden.
Jeg tror, at han selv havde svært ved at forstå det.
Han tvivlede på sin mentale tilstand. Jeg ved ikke, om man kan undgå det.
Han ønskede ikke opmærksomheden.
For man ved aldrig, hvordan folk vil behandle en efter sådan noget.
Jeg kan huske, at hr. Calvin fortalte mig, at han var til en begravelse her,
og at nogen genkendte hans navn
og kom hen til ham og sagde: "Er du Calvin Parker?"
Og han sagde ja,
men han sagde, at han ikke blev der.
Han sagde, at folk sørgede, fordi en person var død.
Så han og konen kørte hjem.
Flere fulgte efter os ud til bilen.
Vi slap væk fra dem og var på vej hjem.
Og kort efter, i 2018,
begyndte han at åbne op for mig om det.
Jeg vidste, at det var traumatiserende,
men jeg kendte ikke omfanget.
Noget kommer fra det ukendte
og tager én og prikker og stikker.
Man ved ikke, om man overlever.
Jeg tror ikke, at nogen vidste, hvad de skulle tænke dengang.
Dem, der sagde, de så lysene, sagde, at de var bange.
De var bange for, at hvis de sagde, at de havde set det,
ville folk også undgå dem.
Troede du straks på det?
Jeg er ikke sikker. Nok ikke. Jeg var ung dengang.
Men den hemmelige optagelse af de to mænd, som var involveret,
gjorde meget for at vise folk, at det var en virkelig hændelse.
De kunne have skadet os.
Jeg er flov over det, for ingen tror på os.
Jeg har aldrig set noget lignende.
I begyndelsen af 2020 kom en optagelse,
som ifølge mange gjorde Charlie og Calvins historie mere troværdig.
Den aften, de anmeldte bortførelsen,
optog Pascagoula-politiet mændene, uden at de vidste det.
Sheriffen placerede Charlie og Calvin alene i rummet
og lagde en båndoptager i en skuffe eller under bordet.
Han havde placeret den.
Man hører om den slags, men tror ikke på det.
Ja, man hører om det, Calvin.
- Jeg var to cm fra døden. - Det skræmte også mig.
De placerede dem i rummet og gik.
De kunne have sagt: "Mon de tror på os?
Vi skal have styr på vores historie."
Men de ændrede ikke historien.
Jeg ligger og græder lige nu.
Ja.
Jeg er flov over det, for ingen tror på os.
De kunne have skadet os.
Jeg besvimede, og det er første gang i mit liv.
Man kan ikke få folk til at tro på det.
Jeg kan ikke finde ud af døren. Så du døren åbne af sig selv?
Jeg ved det ikke.
Man kunne høre frygten i deres stemmer, og oprigtigheden.
Og især Calvin sagde...
Man kunne høre, at han var bange.
De var overbeviste om, at det, der var sket for dem, var virkelighed.
Flere år senere hævdede Calvin, at han var blevet besøgt igen.
Og i modsætning til før
fortalte Calvin om sit andet møde
i et forsøg på at bearbejde oplevelsen.
Hvad tænker du om, at noget så stort skete for dig?
Jeg er mere mentalt stabil nu, end jeg har været i hele mit liv.
Og jeg kan håndtere det på en mere moden måde.
At tale om det hjalp ham lidt.
Det kan ikke være godt for folk
at holde noget inde så længe.
Der er noget nogle, som stadig tror, at han er skør.
Men ved du, hvad det gode er? Han er ligeglad nu.
Ærligt talt tror jeg, det frigjorde ham at fortælle historien.
Charlie Hickson hævdede også, at han blev besøgt igen i 1974.
Han sad under et træ og spiste en appelsin,
og han fik en følelse af, at noget så på ham.
Han vendte sig om og kiggede,
og to af dem stod lige bag ham.
Og de kom aldrig tættere på.
Og han sagde, at det var, som om en radio tændte i hans hoved
med: "Vi vil ikke skade dig."
Og: "Vi kommer tilbage."
Han sagde, at pludselig var de væk. Bum. Så hurtigt.
Min far var en af de første, der blev fanget af en ufo.
Han holdt fast i det indtil sin død.
Intet ændrede sig, og det er godt nok for mig.
Man kan ikke leve et normalt liv.
Man har det altid i baghovedet.
Hun har gennemlevet det hele. Jeg ved, det har været hårdt for hende.
Hun har ikke fået meget ros for, at hun holdt mig ud gennem det hele.
Det var ikke pænt af mig at vente så længe med at tale med hende om det.
Atten år.
- Nej, mere end det. - Mere end 18, skat.
Ja.
Hvordan fortæller man én, som man elsker, sådan noget?
Personen vil tro, at man er en idiot.
Her er mindepladen, som blev dedikeret til min far og Calvin Parker,
overfor, hvor hændelsen fandt sted.
Den gør mig stolt.
Og det er en arv efter ham,
som jeg ser det.
For mig var min far en super Superman.
Og jeg savner ham dybt.
Pladen bragte heling,
ikke kun for et samfund, som ikke troede på det dengang,
men især for hr. Calvin.
Så vi fik den placeret og fik det til at ske.
Hr. Calvin var forbløffet.
Det føltes godt, at byen anerkendte det.
Jeg så det som en stor ære.
Jeg sagde til Waynette:
"Når jeg dør, så spred bare min aske rundt om pladen.
For jeg har en plade der, som folk kan komme og besøge."
Hr. Charlies familie var der også.
Og de fik mulighed for at tale om deres liv
og at vokse op med scenariet.
Charles Hickson og Calvin Parkers oplevelse
er så unik, at vi ikke kan ignorere den som en del af vores kultur her.
Hver tredje fredag afholdes begivenheder i centrum.
Bands, madbiler...
Og en af fredagene er dedikeret til rumvæsen-bortførelsen.
Jeg mener, at vi som by bør fejre den historie.
Vi kommer fra en verden langt væk.
Jeg har de oppustelige grønne.
Lige så høje som ham. Jeg har en...
En, som er højere end ham,
som vi binder til en af pælene.
Før mig til din leder.
Der er en i næsten alle forretninger.
Men her er den bedste.
Det er bare omslaget på den første bog, hr. Parker skrev.
Jeg har nogle større, som han har signeret.
Kun få mennesker fik én, og jeg var tilfældigvis en af dem.
Det er jeg meget stolt af.
Det var i 70'erne, begyndelsen af 70'erne.
Det var en anden tid.
Jeg tror, at folk er mere åbne nu.
De var bare et par værftsarbejdere, som ikke bad om det her.
Det skete bare, og der var ingen grund til det.
Men det er godt, at de trådte frem og sagde:
"Ja, det skete. Ja, vi var der.
Tro det eller ej, det skete."
Jeg er ikke ikke-troende. Jeg kan ikke udelukke det.
Når man tænker over det...
Det er nok derfor, Pascagoula reagerede sådan.
Når man tænker over det, ryster det ens verden.
Hvis man virkelig tror på, at det skete, bør det ændre hele ens liv.
Det ændrede deres.
Min far undrede sig altid over, hvorfor han var den udvalgte.
Han forstod ikke, hvorfor de ville...
De valgte ham, en tilfældig landdreng.
Det tænkte han meget over.
Hvis jeg løj om det, og det var en slags svindel,
så ville jeg sige det.
Man kan ikke møde sin skaber og have alt det med sig.
Jeg havde ikke planlagt det.
Jeg tænkte, at Herren har sine egne grunde til at gøre ting.
Er det godt nok til Ham, så er det godt nok til mig.
Hvem ved, hvad der skete ved floden for alle de år siden?
Men for Charlie og Calvin og mange andre i Pascagoula
er der ingen tvivl.
Hvis man ser ud i rummet om natten...
Hvis man kommer væk fra lyset, ser man tusindvis af stjerner.
Så vidt vi ved lige nu, har de ikke fundet enden endnu.
Du kan ikke fortælle mig, at der ikke er andet derude.
Og min far troede på det.
Jeg ved, der er andre verdener derude med liv.
Og en dag vil alle vide, at det er et faktum, uden tvivl.
TIL MINDE OM CALVIN PARKER 1954 -2023
Tekster af: Mila Tempels