Pamatuju si, že jsem jednou jako malej
koukal na film Válka světů.
Byl jsem strachy bez sebe, hlavně kvůli těm vesmírným lodím.
Střílely laserem do lidí a do domů.
Táta mě uklidňoval:
„Je to jenom film.
Takový věci neexistujou.“
Až jednoho dne...
Dva muži se obrátili na policii s poněkud bizarním příběhem.
Charles Hickson a Calvin Parker popsali přistání podivného plavidla,
do kterého je pozvaly tři mimozemské bytosti.
Málem mě trefilo. Jen tak tak jsem unikl smrti.
Taky mě to vyděsilo k smrti.
Prošel jsem si peklem už tady na Zemi
a teď mě muselo potkat tohle.
Ptal jsem se táty, co se tehdy stalo.
Začal mi to vyprávět
a najednou jsem si všimnul, že má v očích slzy.
„Co se děje, tati?“
Odpověděl: „Chlapče, vím, co je to strach,
ale v životě mě nic nevyděsilo tak jako tohle.
Bál jsem se, že mě odsud odnesou
a že se nikdo nikdy nedozví, co se mnou je.“
SPISY VYVOLÁVAJÍCÍ VÍC OTÁZEK NEŽ ODPOVĚDÍ
NEVYSVĚTLENÉ JEVY
Večer 11. října 1973
rybařili Charlie Hickson a Calvin Parker na řece
a dle svého tvrzení zažili setkání třetího druhu.
Už 50 let se mnozí ptají, co se té noci skutečně stalo.
MOŽNÉ SCÉNÁŘE
NAVÁZALI V PASCAGOULE KONTAKT MIMOZEMŠŤANÉ?
Mississippi mám rád každým coulem.
Zvuk vlakový sirény,
kořenový pivo Barq's.
Je to životní styl. Jsem na tom odkojenej.
Nikdo tu nespěchá. Tak se tu žije.
S tátou jsme se do Pascagouly. přestěhovali v roce 1969.
Pascagoula bývala klidná malá rybářská vesnice,
tedy až do výstavby loděnice.
Společnost Ingalls Shipbuilding zde v 50. letech začala stavět
torpédoborce pro americké námořnictvo,
takže sem přijížděli dělníci z celého státu.
Kriminalita bývala velmi nízká.
Klidně jste tehdy
mohli spát s otevřenými okny a nezamčenými dveřmi.
Táta byl můj nejlepší kamarád. Často jsme chodili na ryby.
Táta měl na rybaření talent. Přiváděl mě s tím k šílenství.
Házel do lodi jednu za druhou, zatímco mně žádná nezabrala.
Ani když jsem nahodil na stejný místo jako on,
pořád jsem nic nechytil.
Chodili jsme na ostružiny a podobně.
Chovali jsme vlastní prasata a krávy. Byli jsme soběstačný.
Dokázali jsme se uživit.
S Calvinem jsem chodil do školy.
Bydlel kousek od nás.
Bylo mu tenkrát 18. Stejně jako mně.
Já, Calvin a naši tátové jsme jezdívali kempovat.
Trávili jsme spolu dost času.
Můj táta mu dohodil práci v jedné z loděnic.
Jednoho dne se rozhodli, že půjdou po práci na ryby.
Tak se tehdy ocitli na řece.
A tam se to všechno semlelo.
11. ŘÍJNA 1973
Zrovna mi zabrala a navíjel jsem.
Když jsem se otočil, málem jsem zkoprněl strachy.
Slyšel jsem jen hvízdavý zvuk.
Asi 150 metrů ode mě
klesala k zemi nějaká loď.
Vyprávěl, že se vznášela.
Nedotýkala se země, vznášela se
a svítila.
A pak zastavila a přistála.
Najednou se na jednom konci otevřela.
Nemohl jsem od toho odtrhnout oči.
Třeba to zase odletí.
Můžeme doběhnout do auta a ujet.
A pak najednou vyšly tři bytosti.
Vůbec se nedotkly země.
Dvě z nich šly přímo k němu a jedna ke Calvinovi.
Nevšiml jsem si, že by měly oči.
Uprostřed hlavy měly něco, co bych nazval obličejem.
Nacházelo se to přibližně v místě,
kde my lidé máme nos.
Krk jsem neviděl. Jako by jim hlava seděla rovnou na těle.
A neměli ruce jako my, ale spíš něco jako klepeta nebo pařáty.
Chytily ho za ruku.
Tvrdil, že od té chvíle nemohl pohnout očima.
Nemohl mluvit. Byl úplně... Byl kompletně paralyzovaný.
Jeden z nich popadl Calvina.
Viděl jsem, jak se zapotácel. Po chvíli mi došlo, že omdlel.
Bylo to jako bzučení. Vydával ho jen jeden z nich. Takový „hm“.
Něco takovýho. A bzučel jenom ten, kterýho jsem viděl.
Ty ostatní jsem neslyšel, protože jsem mezitím omdlel.
Dva mě chytili za ruce. Z každý strany jeden.
Oba je odnesli do lodi.
Popsali to, jako by se prý ocitli uvnitř žárovky.
V jasným světle.
Byl jsem sám. Zdálo se to jako věčnost.
„Bůh nám pomáhej. Kde je Calvin? Co s ním provedli?“
Pak jsem to uviděl.
Něco, co připomínalo velké oko, jako by vylézalo přímo ze zdi.
Chtěl jsem zavřít oči, ale nešlo to.
Oko se přiblížilo. Zastavilo asi 15 cm od mého obličeje.
Na chvíli se zastavilo
a pak začalo postupně přejíždět po celém mém těle.
Táta řekl, že tam odhadem strávil asi 30 minut.
Prý ho pak vysadili
na stejném místě, kde ho naložili.
Calvin už prý stál u řeky.
A měl takhle natažené ruce. Jako by na něco zíral.
Už jsem byl skoro u něj. A v tom jsem zase zaslechl ten bzukot.
A když jsem se ohlédl, viděl jsem modrá blikající světla.
A loď jako lusknutím prstu zmizela.
Jako první je napadlo sednout do auta a jet domů.
Na cestě sem se dali do řeči.
„Musíme o tom říct policii.
Co když se ty bytosti chystají na invazi?“
Asi v 8:30 nebo 9:00 přišli
do kanceláře šerifa dva muži.
Byli nervózní, rozrušení.
Vlasy jim vstávaly hrůzou na hlavě, byli hysteričtí a brečeli.
To je všechno, co o tom vím.
Netuším, co se jim stalo.
V kanceláři šerifa Freda Diamonda
si člověk připadal spíš jako u výslechu. Nedalo se s nima normálně mluvit.
Nevěděl jsem, co mám dělat, kam jít,
na koho se obrátit ani komu se svěřit.
Nakonec jsem se rozhodl, že to nikomu nepovím.
Neřekl mi o tom hned.
Myslím, že až tak po třech dnech.
Zaslechla jsem tenkrát, že se něco stalo.
Neuvědomila jsem si, jak je to vážný, dokud jsem neuviděla Calvina.
Tehdy jsem ji chtěl chránit, ale nevěděl jsem jak.
Stalo se to v říjnu.
Vzali jsme se v listopadu.
Nevěděl jsem, jak to ututlat,
protože média
to nenechala být.
ZÁHADNÉ UFO
Dva muži z Mississippi tvrdí, že je zkoumaly vesmírné bytosti.
Neví se, jak se ten příběh dostal tak rychle na veřejnost.
Calvin si myslel, že to prozradil Charlie.
Bylo až k nevíře, jak rychle se o tom dozvěděla
celostátní média.
ZÁŽITEK S UFO
BLÍZKÁ SETKÁNÍ
Přijel časopis Rolling Stone.
Nevzpomínám si, že bych ten článek četla.
STRACHY SE NEMOHLI POHNOUT
HLÁŠENA NOVÁ POZOROVÁNÍ
Bylo mi 12.
Pamatuju si víkend, kdy se ten příběh dostal do novin.
Šla jsem přespat k jedné kamarádce
a pamatuju si jen, jak se jí ptám:
„Proč táta dává do oken alobal?“
Nevěděla, tak jsem se ho šla zeptat.
Odpověděl: „Aby se nám mimozemšťani nedostali do mozku.“
UFO jsou tady.
Řada vědců je bere velmi vážně.
Kancelář šerifa ten víkend
zaplavily asi dva nebo tři tisíce telefonátů.
Vesměs šlo o vystrašené nebo jen zvědavé lidi.
Město zachvátil chaos.
Vím, jak policie tyhle telefonáty řeší.
Neumím si představit, co všechno si vyslechli...
Nejen oni, ale i na okrese.
Pozorování modrých světel, vyděšení lidé.
Nejdřív to všichni brali jako vtip.
Ale nikdo, kdo s muži mluvil, se už nesměje.
Reakce byly dvě.
Někteří se báli být v noci sami doma.
Vyráběli si čepice z alobalu.
Jiní tomu nevěřili.
Většina místních si nejspíš vůbec nepřipouštěla,
že k tomu mohlo dojít.
Bylo to příliš přitažené za vlasy, příliš absurdní.
Když jsem šla do kostela, jako první se mě někdo zeptal:
„Byli ti dva opilí?“
Byl jsem si jistý, že říká pravdu.
Bez jasných důkazů, že se únos skutečně odehrál,
se obyvatelé nedokázali shodnout, zde Charliemu a Calvinovi věřit.
Oni ale přesto svůj příběh nikdy nezměnili.
BYLO SETKÁNÍ JEN VÝPLODEM JEJICH FANTAZIE?
Táta býval bodrý, rád se smál a bavil.
Po tom incidentu ale přišel o elán.
Viděl jsem mu to na očích, na obličeji.
Věčně byl hlavou jinde.
Taky si pamatuju, že měl dlouho problémy se spánkem.
Máma byla k smrti vyděšená.
Vážně ji to vyděsilo.
Opocoval se.
Musel si měnit povlečení aspoň dvakrát, třikrát za noc.
Propotil je.
Nikdy už nebyl jako dřív. Ani já ne.
Táta byl starší než Calvin
a po tom, co zažil v Koreji,
byl na něco takového líp připravený.
Když Calvin vystoupil z auta...
Poprvé jsem ho viděla čtyři dny po té události.
Ne, že by se vyloženě rozběhl,
ale byl vmžiku u mě.
Nikdy jsme se tak dlouho neobjímali.
Všimla jsem si, že se mu chvějí rty.
Byl neskutečně traumatizovaný, velice rozrušený.
Několikrát jste se psychicky zhroutil, je to tak?
Jednou, dvakrát jsem skončil v nemocnici na psychiatrii.
Doteď nejsem v pořádku.
Když ho odvezli na pohotovost, chtěl to tam rozmlátit.
Nedokázal se s tím vyrovnat.
A proto si myslím, že táta šel a pustil to do světa.
Calvin o tom nechtěl mluvit.
Nejradši by na to nadobro zapomněl.
Nevím, co se stalo. Vážně ne.
Ale poté, co jsem poznala pana Parkera...
Tomu člověku se něco stalo.
O tom nemám nejmenších pochyb.
Pamatuješ na naše shledání?
Když jsi vystoupil z auta a uviděl jsi mě?
Jo. Měl jsem radost, že tě vidím.
- Neuvěřitelnou. - Jak jsme se dlouho objímali.
Jo.
Poznala jsem, že o tom nechce mluvit, a nevadilo mi to.
Nechtěla jsem dělat nic, co by ho rozrušilo.
Dala jsem mu čas.
Cítila jsem, že až bude připravený o tom mluvit,
udělá to.
V 70. letech bylo v okolí hlášených hodně UFO.
Byla pozorována podél celého pobřeží Mississippi.
Každou chvíli to někdo nahlásil.
11. ŘÍJNA 1973, 15. ŘÍJNA 1973 9. ÚNORA 1977, 19. ÚNORA 1974
Calvin a Charlie tu noc rybařili
poblíž zvedacího mostu na řece Pascagoula,
který v té době nepřetržitě obsluhoval technik.
VIDĚLI NĚCO I JINÍ?
Když jsem se tím případem začala zabývat, zarazila mě jedna věc.
Obsluha mostu nic neviděla.
Byli tam dva technici.
TECHNICI MÍSTO ÚNOSU
Na jedné z fotografií Charlieho z toho místa...
v pozadí je vidět buňka jednoho z techniků.
Takže to nebylo daleko.
Proč to technik neviděl?
Jasně to zářilo, bylo to blízko a ještě se to odráželo na hladině.
Když to vezmeme v úvahu, proč to technik neviděl?
Calvin a Charlie si mysleli, že byli sami.
Ale místo, kde k setkání došlo,
bylo nedaleko fungujících loděnic a soukromých rezidencí.
A byli i další, kdo v noci 11. října něco viděli.
Smrákalo se
a zrovna jsme byli s přítelkyní na odchodu z domu.
Když jsem sedl do auta,
uviděl jsem na té straně řeky podivná světla.
Bylo to jako LED světla. Ledově bílá jasná zář.
A LED světla tehdy neexistovala.
Říkal jsem si, že to může být velký letadlo.
I když to není vhodný místo pro přistání.
Ale když jsme dojeli na most, světla se rozzářila ještě víc
a byla přímo nad starou loděnicí.
Tamhle na jižní straně mostu.
A nepohnula se, ani když jsme dojeli na most.
Prostě tam stála.
Náhodou jsem byla na zahradě
a všimla si něčeho zvláštního. Pozorovala jsem to 20 minut.
Svítilo to modře.
A obíhala kolem toho další řada světel.
Pak to zastavilo a stálo na místě.
Postupně to sestoupilo nad horizont.
Stáli jsme na červené
a já zahlédla přibližující se objekt,
ale nedokázala jsem ho rozpoznat.
Říkám: „Hele.“ Bylo to hrozně nízko, těsně nad pouličními lampami.
Ale motor nebyl slyšet.
A vespod to zářilo tak jasným světlem,
že se do něj člověk nevydržel dlouho dívat.
Rádio začalo vyvádět a my zpanikařili.
„Co to je? Co to proboha je?“
Nevím, jak líp to popsat. Najednou to vystřelilo na sever a zmizelo.
Obrovskou rychlostí. Vmžiku to bylo pryč.
Taky jsme nevěděli, co to je.
Všechno se to seběhlo ve stejný čas a stejného večera.
Nevěděli jsme, co to je, ale viděli jsme světla.
Vrátila jsem se domů a řekla to rodičům.
Poradili mi,
ať o tom nikde nemluvím. Že mě lidi budou mít za blázna.
Tak to tehdy veřejnost brala.
Všichni říkali:
„Nikomu to nepovím. Neuvěří nám
a budou se nám vysmívat.“
Tak jsme uzavřeli dohodu, že nikdo nic neřekne.
Podle mě z toho byli lidi nervózní
a báli se, co si o nich okolí pomyslí.
Ať už tomu věřili nebo ne, bylo to tabu.
O ničem takovém se v Bibli nepsalo.
Vymykalo se to představám o světě stvořeném Bohem.
Táta byl silně věřící.
Vychovali ho tak rodiče.
A on tak zase vychoval mě.
Obrátil se k Bohu,
protože věděl, že by ho nevystavil ničemu, co by nezvládl.
Rozhodně věřím v Boha.
A myslím, že Bůh v celé své velikosti
nestvořil jen tenhle malý svět.
Stvořil i další světy.
Někteří svědci se po incidentu přihlásili,
ale až dlouho po něm.
Nemyslím si, že lidem pořád tak záleží na tom,
co o nich někdo říká.
Kdo jsme, abychom s určitostí řekli, že Bůh nestvořil něco dalšího?
RADNICE
Pamatuju si, jak se The Tonight Show a další celostátní média
případu chytily.
Je to přece úžasný příběh.
Dva obyčejní chlapi, dělníci z loděnice,
zašli po práci na ryby,
a v tom se přihodilo něco, co jim navždy změnilo život.
Když byl příběh zveřejněn,
Charlieho a Calvina zaplavily nabídky médií.
Zpravodajství a další televizní pořady
chtěly vydělat na tom, že se skrz ně muži podělí o svůj zážitek.
Táta se objevil v několika pořadech.
Byl u Johnnyho Carsona, Dicka Cavetta a v To Tell The Truth.
Jedničko, měl jste sílu vzdorovat a bránit se,
nebo jste byl zhypnotizovaný?
Neměl jsem sílu vzdorovat.
Dobře.
Prosím skutečného Charlese Hicksona, aby se postavil.
Na příběhu s UFO se daly vydělat peníze.
A zejména Charlie
si nenechal ujít příležitost vyprávět, co se stalo.
NETVRDILI TO JEN KVŮLI SLÁVĚ A PENĚZŮM?
Charles Hickson se chystá vyprávět svůj příběh.
Před publikem a za poplatek.
Hickson se spojil se skupinou hypnotizérů a jasnovidců,
aby společně několikrát vystoupili.
Cena lístků je pět a deset dolarů.
Když zrovna nevystupuje před publikem,
nemluví v rádiu a v televizních show nebo nepropaguje svou desku,
pracuje na knize o svých zážitcích.
Táta jezdil po celé zemi z jednoho rozhovoru na druhý.
A zdůrazňuju,
že z toho nijak neprofitoval.
Chtěl po lidech jen to,
aby mu vstupným vynahradili příjem, o který přišel v práci.
Charlie ztratil mou důvěru,
protože jsme se dohodli, že to nikomu neřekneme.
A on to vyslepičil celýmu světu.
Ne, že bych zůstal sám. Tak jsem si rozhodně nepřipadal.
Nebyl jsem na to sám,
ale neměl jsem nikoho, s kým bych si mohl promluvit.
Média byla všude.
Tátovi to začalo vadit.
Přetahovali se o něj.
Každý, kdo sledoval To Tell The Truth
a zaměřil se na jeho vystupování, poznal, že ho to velice poznamenalo.
Byl jako vyměněný.
Pan Hickson se ocitl pod drobnohledem.
Ale pan Parker v důsledku incidentu
trpěl značnými psychickými problémy a tak trochu se publicitě vyhýbal.
Myslím, že to sám neuměl zpracovat.
Pochyboval o svém duševním zdraví.
Jak by taky ne.
Chtěl se vyhnout publicitě.
Protože člověk nikdy neví, jak se k němu lidi
po něčem takovém zachovají.
Pamatuju si, že mi pan Calvin vyprávěl, jak jednou šel ve městě na pohřeb.
Někdo ho prý poznal podle jména,
přišel k němu a zeptal se: „Vy jste Calvin Parker?“
Odpověděl, že ano,
ale že si nepřišel povídat.
Přišel vzdát úctu zemřelému.
Po pohřbu prý nasedli s manželkou do auta a jeli domů.
Několik lidí nás sledovalo až k autu.
Tak jsme jim utekli a jeli domů.
A krátce na to, v roce 2018,
se mi pomalu začal svěřovat.
Věděla jsem, že ho to poznamenalo,
ale netušila jsem, jak moc.
Setkáte se s něčím, co přišlo z neznáma.
Unese vás to, šťouchá to do vás a zkoumá vás to.
A nevíte, jestli to přežijete.
Myslím, že tehdy nikdo netušil, co si o tom myslet.
Ti, co tenkrát světla údajně viděli, měli prý strach.
Strach, že když se někomu svěří, když s tím vystoupí,
okolí je zavrhne.
Věřil jste tomu hned?
Nejsem si jistý. Nejspíš ne. Byl jsem tehdy mladý.
Ale tajná nahrávka těch dvou zúčastněných
měla na veřejnost velký vliv.
Díky ní lidé uvěřili, že se událost skutečně mohla stát.
Myslím, že nám mohli opravdu ublížit.
Stydím se za to, protože nám nikdo nevěří.
Nikdy v životě jsem nic takového neviděl.
OBJEVEN ZÁZNAM ROZHOVORU
Na začátku roku 2020 se objevila nahrávka,
což příběhu Charlieho a Calvina dodalo na důvěryhodnosti.
Tu noc, kdy muži nahlásili únos,
si pascagoulští policisté rozhovor bez jejich vědomí nahrávali.
Když šerif nechal Charlieho a Calvina samotné v místnosti,
zapnul v šuplíku nebo pod stolem rekordér.
Nějak ho tam nainstaloval.
Dokud o tom člověk slýchá, neuvěřil by tomu.
Jasně, kdybys to jen slyšel... Já vím, Calvine.
- Jen tak tak jsem unikl smrti. - Taky mě to vyděsilo.
Nechali je samotné v místnosti a odešli.
Čekali byste, že řeknou něco jako: „Myslíš, že nám to sežrali?
Musíme si sjednotit verze.“
Ale nikdy výpověď nezměnili.
Jen ležím a brečím. Nic nemůžu.
Jo, já vím.
Stydím se za to, protože nám nikdo nevěří.
Myslím, že nám mohli fakt ublížit.
Omdlel jsem. To se mi nikdy v životě nestalo.
Jenže lidi o tom nepřesvědčíš.
Leží mi v hlavě ty zatracený dveře. Viděls, jak se samy otevřely?
Taky to nechápu.
Je slyšet, že mají strach a mluví pravdu.
A hlavně Calvin řekl...
Je poznat, že byl vyděšený k smrti.
Byli neochvějně přesvědčení, že se ten incident skutečně stal.
O několik let později Calvin tvrdil, že ho navštívili znovu.
A na rozdíl od prvního
se Calvin o svůj druhý zážitek podělil,
aby se s tím zkusil vyrovnat.
Co si dnes myslíte o tom, že vás potkalo něco tak zásadního?
Jsem teď psychicky vyrovnanější, než jsem kdy byl.
A dokážu se s tím rozumnějc vypořádat.
Když o tom začal mluvit, trochu se mu ulevilo.
Nikomu nemůže dělat dobře
dusit tak dlouho v sobě něco takovýho.
Někteří ho nejspíš doteď považujou za blázna.
Ale víte, co je na tom nejlepší? Už je mu to jedno.
Myslím, že odvyprávěním toho příběhu mu spadla obrovská tíha z ramen.
Charlie Hickson také tvrdil, že ho v roce 1974 navštívili podruhé.
Jednou seděl pod stromem, jedl pomeranč
a najednou prý dostal pocit, že ho někdo sleduje.
Když se otočil, uviděl,
že za ním stojí dvě ty bytosti.
Ale nepřiblížily se k němu.
Prý mu přišlo, jako by se jeho hlava naladila na jejich frekvenci:
„Nechceme ti ublížit.
A vrátíme se.“
A zničehonic zmizely. Bum! Jako lusknutím prstu.
Můj táta byl jedním z prvních unesených UFO.
Do smrti si trval na svým.
Nikdy svůj příběh nezměnil, a to mi stačí.
Nemůžete normálně fungovat.
Nikdy to nedostanete z hlavy.
Stála celou dobu při mně. Vím, že to pro ni bylo těžký.
Nikdo nikdy nedocenil, že si tím musela projít se mnou.
Nebylo ode mě správný,
že jsem čekal tak dlouho, než jí to řeknu.
Osmnáct let.
- Ne, ještě dýl. - Víc než 18, zlato.
Jo.
Jak svý drahý polovičce řeknete něco takovýho?
Ještě by vás měla za idiota.
Tuhle ceduli věnovali mýmu tátovi a Calvinu Parkerovi.
Stojí naproti místu, kde se to odehrálo.
A jsem na ni hrdej.
Je to jeho památka.
Tak ji vnímám.
Táta byl pro mě Superman.
A moc mi chybí.
Ta cedule je zadostiučiněním.
Nejen pro místní komunitu, která příběhu tenkrát nevěřila,
ale především pro pana Calvina.
Tak jsme to vymysleli a uskutečnili.
Pan Calvin byl nadšený.
Bylo příjemný, že to město připustilo.
Byla to pro mě velká čest.
A řekl jsem Waynette:
„Až umřu, rozpraš můj popel někde kolem tý cedule.“
Když tam mám ceduli, lidi mě aspoň můžou přijít navštívit.
Byla tam i rodina pana Charlieho.
A dostali možnost promluvit o svém životě,
o dospívání s tím vším, co se stalo.
Zážitek Charlese Hicksona a Calvina Parkera
je tak jedinečný, že ho nelze ignorovat. Je součástí naší kultury.
V centru města se konají akce s názvem Třetí pátek.
Kapely, stánky s občerstvením...
A jeden z pátků je věnován únosům mimozemšťany.
Je třeba, abychom jako město ten příběh oslavovali.
Přicházíme z dalekého světa.
Teď je mám nafukovací a zelené...
Stejně vysoké jako tenhle.
Vlastně mám i jednoho vyššího,
kterého musíme přivazovat ke sloupům.
Vezměte mě za svým vůdcem.
Jsou ve všech podnicích.
Ale tohle je můj poklad.
Tohle je obálka první knihy, kterou pan Parker napsal.
Mám i větší s jeho podpisem.
Má je jen hrstka lidí a já jsem jedna z nich.
Na to jsem byla pyšná.
Stalo se to na začátku 70. let.
Byla to jiná doba.
Dneska lidi nemají takové předsudky.
Sečteno a podtrženo,
byli to dva dělníci z loděnice, kteří se o nic neprosili.
Prostě se to přihodilo bez jakéhokoli důvodu.
Ale myslím, že je dobře, že oba dokázali vystoupit a říct:
„Ano, tohle se nám přihodilo.
Věřte tomu nebo ne, stalo se to.“
Nemůžu říct, že tomu nevěřím. Nemůžu to vyloučit.
Když se zamyslíte...
A proto Pascagoula nejspíš tehdy tak reagovala.
Když se nad tím zamyslíte, ztratíte pevnou půdu pod nohama.
Pokud tomu skutečně věříte, mělo by vám to kompletně změnit život.
Jim dvěma ho to rozhodně změnilo.
Táta se vždycky divil, proč si ho vybrali.
Nechápal, proč by chtěli...
Proč si vybrali jeho, obyčejnýho chlapa z venkova.
Hodně o tom přemýšlel.
Kdybych o tom lhal, kdyby to byl podvod,
určitě bych se přiznal.
S takovým břemenem přece nechcete za Bohem.
Fakt jsem to neplánoval.
Uvědomil jsem si, že Pán má svý vlastní důvody.
Jestli je spokojenej on, tak já taky.
Kdo ví, co se na té řece před lety stalo.
Ale Charlie, Calvin a mnoho dalších v Pascagoule
o tom nepochybují.
Když se v noci podíváte na nebe...
Když jste někde ve tmě, vidíte tisíce hvězd.
Co vím, doteď nenašli konec.
Tak mi neříkejte, že tam někde něco není.
A táta tomu věřil.
Vím, že jsou i jiné světy, kde je život.
A jednoho dne to veřejnost přijme jako fakt.
NA PAMÁTKU CALVINA PARKERA 1954-2023
Překlad titulků: Michael Novotný