- Per què has vingut? - Visita de rutina.
La filla a Lancaster ha trucat. Feia dies que no agafava el telèfon.
Com que la porta era oberta…
Oberta o sense pany?
Oberta.
El cos és a la cadira.
D'acord.
Doncs em tiraré de la moto i diré que aquesta és l'arma del crim.
- Diria que clavada al cap. - No ens precipitem, inspector Hardy.
Pot haver caigut a sobre del ganivet a la cuina
i després arrossegar-se fins a la seva butaca preferida.
Agafant la manta pel camí?
- Podria ser, sí. - Ha mort ben còmode.
I el ganivet que té al cap és preciós.
- Crec que l'han tret d'aquí. - No toquis allò.
- Les mans darrere l'esquena, d'acord? - Sí, senyor.
Quan vas començar? Fa un mes?
Tres, senyor.
Veient el test de fora, són les vegades que has vomitat.
És la pudor, senyor.
No és física quàntica. Obre una finestra. Les has revisat, oi?
Revisat?
Sí, revisat.
Són obertes? Tancades? Amb pany? Trencades?
Hi ha una altra porta? Forçada?
Qualsevol merda més que dir: "Fa pudor",
que ja hi havíem arribat.
El protocol és esperar l'equip.
Doncs surt a esperar.
O aprèn alguna cosa mentre fas aquestes comprovacions.
Comença per la cuina, d'acord?
No toquis res.
Ets un mentor fantàstic.
Ja ho sé. He nascut per a això.
Tens un missatge nou.
Sé que sents els missatges.
Sé que fas veure que no et molesten,
igual que fas veure que ets íntegra.
No ets íntegra, Merritt.
Ets una puta manipuladora i egoista de merda,
i molt aviat et trobaré,
t'arrencaré del pit aquest cor negre teu i te'l faré empassar.
Així que gaudeix dels teus últims…
Aleshores va ser només una coincidència
que, el dia abans de mudar-se a un altre pis,
la seva dona, visiblement alterada, sortís corrents d'un restaurant
on l'havien vist discutir-se amb vostè
i, en tornar a casa, caigués per les escales
i patís dues fractures de maluc,
es trenqués el canell i es fes múltiples laceracions,
per acabar amb el traumatisme cranial que la va matar.
Senyor Finch,
pot ser que no vegi el que tots veiem?
Aquesta dona no va caure, és evident.
Algú la va empènyer.
Vostè.
Després de la discussió al sopar,
quan va saber que pensava deixar-lo,
vostè, citant la seva pròpia família,
va perdre el seny i la va empènyer.
- No la vaig empènyer. - Sí, ho va fer.
Vaig trobar-la!
A baix, al replà.
Morta.
Destrossada.
No puc tancar els ulls sense veure-la com llavors.
No vaig matar la meva dona,
ni expressament ni per accident.
Me l'estimava.
I, si ella era infeliç amb mi, amb el nostre matrimoni, com insinua…
jo no en sabia res.
Ella em va salvar la vida.
Em va fer ser millor persona.
Ara…
estic perdut.
Si la defensa no protesta quan li convindria,
fa fila de ser una trampa.
- Liam. - Però hi has insistit.
Algú amb més experiència ho hauria entès.
Què vols dir?
Que era tan violent que òbviament havia llançat la dona escales avall.
La defensa no ha obert la boca. Finch també se n'ha adonat.
No ha protestat perquè era rellevant.
- Que no vol dir "admissible". - Depèn qui ho senti.
El jurat ha sentit com l'estimava.
T'he ensenyat a dur la toga, no a ensopegar-hi.
No és culpa teva.
Sí, ja ho sé.
Era una actuació. Finch ha fet un numeret.
Doncs es mereix un premi BAFTA. Gairebé em fa plorar.
És veritat.
Encara no ha acceptat que em donessis el cas a mi i no a ell.
Potser sí. Però no és excusa.
De vegades vas massa lluny. Avui n'ha estat un clar exemple.
Què havia de fer? M'has deixat sense res. No m'has permès presentar la Kirsty.
No t'hauria ajudat per a res, ella. De fet, ho hauria empitjorat.
- Sense ella, no hi havia proves. - Hi ha moltíssimes proves.
Tenies, segons tu mateixa, un cas per bufar i fer ampolles
i li has explicat al jurat com estaves de convençuda
que aquell home era un assassí.
Quan el jurat es tanca a deliberar, el que debat són els fets del cas,
no si l'assassí pateix o si s'estimava molt la víctima.
No ho sap ningú, què farà un jurat.
- Dic que saben que ho va fer ell. - Sí?
O només esperes que creguin que tens raó?
T'anava a convidar a fer un glop, però crec que no és gens bona idea.
Carl Morck?
Doctora Sonnenberg.
Soc la doctora Irving.
S'ha trencat el maluc. La substitueixo.
Agafa'n una.
S'ha trencat el maluc jugant a tennis, oi?
Ha estat un accident al jardí, m'han dit.
Vinga, tria'n una.
- M'he deixat la raqueta a casa. - Són terapèutiques.
S'han de prémer.
És relaxant.
- Funciona? - Prova-ho.
- És per a tu. - Gràcies.
No m'ha de fer preguntes?
Puc fer-ho. O podem quedar-nos callats. Són els teus 50 minuts.
Venia a parlar de la meva infància infeliç.
M'interessa més la teva infelicitat com a adult.
"Com et sents, Carl?"
Més aviat: "Com et sents quan et disparen, Carl?"
Alguns ho descriuen com que et piquin cent abelles al mateix punt.
Abelles ardents volant cap a mi al doble de la velocitat del so.
En aquest cas, potser sí.
No sembla psicòloga.
Seria millor amb barba?
- Ens donaria conversa. - Ja tenim molta conversa per davant.
No entenc per què cal fer això, de debò.
No voldries ser aquí?
No passa res. Jo tampoc. Parlar amb vosaltres és ben ensopit.
No li agrada gaire la feina.
T'agradaria parlar amb tu?
Ben mirat.
Molt bé.
Estic fart de: "Com et sents quan et disparen?".
- Faci'm una altra pregunta. - Em deixes?
Veurem com va.
He llegit a l'expedient que prens antidepressius.
- Hi surt això? - Entre altres coses.
- Com què? - L'he llegit per sobre.
T'has sentit deprimit, Carl?
No més del normal.
Si em disparessin a la cara, potser em deprimiria.
- Potser m'enrabiaria. - Jo no.
- Tot bé? - Amb mi, sí.
Llavors ni pregunto per ansietat o insomni
perquè, òbviament, no has patit res de tot això.
No és que dormi gaire.
Doncs això és una pèrdua de temps.
Ho ha dit vostè, no jo.
A veure, entenc el que diu sobre parlar amb policies.
De debò? Pensa menjar-se això amb mi al davant?
És l'hora de dinar, però t'he buscat un moment.
Abans de saber que estàs tan bé.
He dit que ja l'he entès.
La veritat, Carl, és que un ordinador sabria
que, després de Leith Park,
et resultaria problemàtica la interacció humana.
I que, tard o d'hora, necessitaries ajuda.
La interacció humana ja em costava abans.
Ja.
Complex de superioritat.
Descriu bé tot el teu expedient.
- El que ha llegit per sobre i gràcies? - No he dit "i gràcies".
Ets superior a altres persones, Carl?
El llistó estaria força baix, oi?
Llegiré una declaració de la testimoni Caroline Kerr:
"El 17 d'octubre al matí,
passejava amb el meu bebè per Leith Park
quan vaig veure un home amb roba fosca entrar pel darrere al pis número 226.
Uns cinc minuts més tard, l'home va sortir
i va anar fins a un cotxe blau, no en vaig veure la marca."
- Vas declarar això fa quatre mesos. - Ho sé.
Amb més temps per pensar, no estic segura que fos el mateix pis.
Llavors vas dir que n'estaves.
Crec que em vaig equivocar.
Caroline, un policia és mort.
Un altre està paraplègic.
I em sap molt greu.
Si t'han amenaçat per fer-te canviar la declaració, podem protegir-te.
No m'han amenaçat. Ara no n'estic segura.
- Vas veure aquell home. - No, només m'ho pensava.
Em sap molt greu.
Ostres, no estic preparada perquè tornis ja, Carl.
Hola, Rose.
No et penja la cara.
- Perdona? - Em pensava que mitja cara et… penjava.
Va ser un tret, no un ictus.
Et va deixar marca?
Va entrar i va sortir.
Guai.
No et cal portar casc com al meu nebot.
- Hi és, ella? - Semblo una secretària?
Sí, la veritat.
Potser l'has vist sortir o has sentit on anava.
Ho sento.
Qui és aquell?
Assetja la Moira.
No, només vol feina. Em dona pastissets si el deixo seure allà.
Et faran malbé les dents.
Bentornat, Carl.
Fins ara.
- Carallot. - T'he sentit.
Era la idea.
Per l'amor de Déu! Per això no la volia als titulars.
"Mare i bebè, testimonis d'assassinat."
Els ho vam posar molt fàcil.
Viu al barri. Potser la van veure llavors i després la van reconèixer.
Era la teva única testimoni. I ara què?
Necessitem temps.
Has tingut quatre mesos.
- Potser més personal. - L'inspector en cap Morck torna avui.
- De saber-ho, ens preparàvem. - No et pots preparar per al Carl.
Hòstia, Carl!
Volies veure'm.
Fa una hora!
Agent Bruce.
Carl. Bentornat.
M'alegro de veure't. Sembles…
Una merda?
No tan bé.
- Perdó per no morir-me, Logan. - Ho superaré.
- Ens alegra molt tenir-te aquí. - Va dir ningú.
Hem de parlar de Leith Park.
Conec bé els fets. Hi era.
- Em refereixo al cas. - Jo també.
Suposo que res del que es va trobar a la paret,
que l'ADN i les empremtes són meus, de Hardy o d'Anderson
i que no hi ha vídeos ni testimonis que vulguin parlar, oi?
- En teníem un fins fa cinc minuts. - Alça!
Continuem la bona feina!
Ho havien netejat tot abans. Semblava planificat per un professional.
- Un professional ens mataria. - Arribaven reforços.
- Com ho saps? - Hi era.
- Vas veure el paio? - No.
Bé, ja he tornat,
així que em quedo amb Wilson i Clark.
- Tornarem a començar. - Ocupa't dels teus…
Estic cofoi de veure't.
Perdona.
- No pots investigar el teu cas. - Només li volia veure la cara.
- No et demanes mai per què t'odien? - No.
A on vols arribar?
No va passar la línia.
L'àrbitre va donar gol.
No, va ser el linier.
Doncs va ser gol.
És que el linier era rus.
I què canvia, això?
Era la guerra freda. Els russos ens odiaven.
Sí, però odiaven més els alemanys. Era el 1966.
Només vint anys després de la guerra. A més…
A més, què?
A més, Alemanya havia eliminat l'URSS a la semifinal.
El linier tenia un compte pendent, ho veus?
Fins i tot si aquesta conspiració escocesa tingués cap base,
que no, tant fa: Anglaterra en va fer un altre.
- Final: 4-2. - Sí.
Perquè els alemanys volien l'empat,
que no podia ser perquè el vostre tercer no era gol.
- Què en dius, d'això? - Accepta-ho.
Vam guanyar. Ho deixes estar?
- Bon dia, senyors. - Un moment.
El que odiem és aquest to. Els locutors no callen amb el 1966.
Odieu que Anglaterra guanyés perquè vosaltres sou dolentíssims.
- Ni arribeu a la fase final. Guanyar? - Uruguai va guanyar dos cops abans!
I no van de perdonavides recordant-ho a tothom 60 anys més tard.
- Inspector Hardy. Inspector en cap Morck. - Anderson, senyor. I els altres?
Venen cap aquí, suposo. Què tenim?
Home. Uns seixanta anys. No m'hi he apropat gaire.
- Com saps que és mort? - És força obvi.
- Obvi? - Per la pudor, senyor. I per…
- Ara ho veuran. - Per què has vingut?
Visita de rutina.
La filla a Lancaster ha trucat.
Fa uns dies que no agafa el telèfon.
Com que la porta era oberta…
- Oberta o sense pany? - Oberta.
- Què hi dius? Esperem que arribin? - No són la unitat de resposta?
Érem a prop i volíem donar un cop d'ull. D'acord?
Doncs endavant.
El cos és a la cadira.
Revisat?
Sí, revisat.
Són obertes? Tancades? Amb pany? Trencades?
Hi ha una altra porta? Forçada?
Qualsevol merda més que dir: "Fa pudor",
que ja hi havíem arribat.
El protocol és esperar l'equip.
Doncs surt a esperar o aprèn alguna cosa
mentre fas aquestes comprovacions. Comença per la cuina.
Senyor.
No toquis res.
Ets un mentor fantàstic.
Ja ho sé. He nascut per a això.
- Anderson, senyor. - Quan vas començar? Fa un mes?
Tres, senyor.
És que et foten un tret i envelleixes de sobte.
Un merder com una catedral.
Apareixen on ningú els havia cridat.
I cauen de pla en un parany.
Per a mi, la pregunta és per què hi van anar.
Perquè Morck no ho pot evitar, és…
És aquest cotxe?
Un sí o un no.
És el cotxe d'on la testimoni el va veure sortir?
Sí, però ja no és una testimoni.
- S'ha retirat, però és una testimoni. - No a un tribunal.
No som un tribunal, oi?
Què és això d'aquí?
Això a on?
- On és el McDonald's més proper? - Prop de l'estació.
No prop d'aquí.
- Prop de Leith Park, collons! - N'hi ha un a Market Road.
Hi heu revisat les càmeres?
Molt bé. Veniu.
Què us sembla, això?
- Podria ser de qualsevol. - Sí.
- La Científica no en va dir res. - Són dues cagades, doncs.
Què més veus aquí? I tu?
La bossa i el got. No hi eren abans que aparqués el cotxe.
I si a les càmeres del McDonald's surt un paio de negre comprant un batut?
Per què se n'aniria i tornaria després?
Pregunta errada. Per què s'hi va quedar el tirador?
Vigilava la casa per veure qui hi anava.
Com ho saps?
Quina altra explicació hi ha?
La nostra teoria és que són dos crims: un tiroteig i un apunyalament.
- No em convenç la teoria. - Per què?
Perquè llavors teniu dos crims diferents que no us han dut enlloc.
Centreu-vos enel tirador i en què collons va fer aquell dia.
Ho teniu tot aquí.
I reviseu les imatges del McDonald's.
Si us plau.
Els homicidis han pujat.
El Parlament diu que deixem que molts quedin impunes.
No ens esforcem prou a resoldre crims. M'hi poso ara mateix.
- Res més? - Moira…
De debò, Jonathan? Et tu?
Ningú t'acusa de res. És només una conversa.
Que ha començat amb: "Ei, Moira. Com és que no resoleu res?"
Les xifres són errònies?
No, però tenim equips d'investigació treballant sense agents especialitzats.
Dos experts de la Científica en tot el departament.
Soc conscient del baix pressupost,
però els preocupa la percepció pública.
La percepció no és el meu problema ni el meu departament.
Decidir com investigar amb els pocs calés que no tinc sí.
Suposo que coneixes el cas Windley, a Aberdeen.
Sé el que n'he llegit.
Un agent de policia, ara retirat, que no es va rendir mai.
Setze anys sense resoldre's.
Fins a trobar l'ADN a la roba de la noia.
- Quines ganes de sentir el pòdcast. - Exactament. Això és el que volem.
L'assassí feia anys que es creia salvat.
A mi m'agrada més engarjolar-los abans.
El secretari del Gabinet vol que creem un nou departament.
Vol que estudiï casos semblants a aquest
que despertin l'interès públic.
I resoldre tots els casos no és d'interès públic?
Ets bona policia, Moira,
però podries tenir una perspectiva més ampla.
Els casos que he de resoldre són per ahir, no són els d'abans que vaig néixer.
No tinc prou inspectors per a la feina que ja tenim.
- Menys per a un departament nou. - El departament tindrà el seu pressupost.
Quin pressupost?
Un pressupost generós.
Dependrà dels casos que triïs. Com més vistosos, millor.
La Fiscalia de la Corona ha proposat una llista de casos.
I, per descomptat, tindràs un assessor legal a la teva disposició.
Dependrà tot de mi, incloent-hi els casos i el pressupost?
El departament és teu.
Me'n podria encarregar, sí.
Bé.
Digues, qui estàs pensant que ho podria portar?
Jo sol.
Avui hi he tornat.
No ha canviat res. Tots igual d'estúpids.
Crec que hi aniré a fitxar i prou.
I, no sé, potser passaré l'estona amb tu.
Discutirem sobre futbol.
Fa bona olor.
Li falta poc.
Deu haver estat un dia llarg.
Ja me n'ocupo jo.
Estic convençuda que qui comet crims violents
mai en surt impune.
Potser el deixen lliure,
però la consciència, el karma o l'univers
l'acabaran castigant pel que ha fet.
Parlava Merritt Lingard,
la fiscal del judici a Graham Finch,
que arriba a la fi…
Em faràs veure aquest disbarat?
Ja ho veig.
Tu mateix.
Però que no hi surtin criminals ni tribunals.
Encara ets aquí.
No em fa res. Ja està llest.
Tot un detall.
- Agafaré l'abric. - El meu germà és adult.
No és un nen.
Ja ho sé.
Vull dir que no és la teva criatura.
- Ho sé. - Què?
Sé que no és la meva criatura.
Doncs no el tractis així.
D'acord.
Martin!
- No sé què vols que faci. - Pots abaixar-lo?
Puc, sí. Però abans hauràs de parlar amb ell.
No pago 500 lliures al mes perquè em sagnin les oïdes.
- I es cruspeix el meu menjar. - No et sento.
Seriosament. T'odia, sí, però ho ha de pagar amb mi?
- Intento treballar. - Sí? Treballes, ara?
No et sento.
- Què collons? - S'està cremant la casa.
- I una merda. Ensumaria el fum. - L'habitació fa fàstic.
I què? La casa sencera sembla un abocador.
Podries moure el cul i fer neteja.
- El Martin no és un majordom, saps? - Tinc deures, així que…
De Biologia?
Apaga la música
o llençaré tot el que tens a l'habitació pel coi de finestra.
Ets un malparit.
Això diuen.
REMITENT DESCONEGUT
HOLA, MERRITT.
SAPS QUE NO T'HAURIES D'APROPAR A UN JUTJAT.
NO ETS BONA PERSONA.
LA PARAULA 'JUSTÍCIA' PERD EL SENTIT SI SURT DE LA TEVA BOCA BRUTA.
FA MÉS PER TU SEURE DAVANT L'ORDINADOR MENTRE T'EMBORRATXES.
- Bon dia, senyora. - Qui ets, tu?
Em dic Akram Salim. Estic esperant per veure-la.
I hauràs d'esperar-te més. Estic ocupada.
Faig mitja jornada a administració, com a informàtic.
però voldria treballar al seu departament.
- Tinc experiència a Síria. - Parla amb recursos humans.
Sí. Diuen que ara no hi ha res, però, si em dona un moment…
Doncs no hi ha lloc per a tu.
Com ha aconseguit entrar?
- Porta una acreditació? - No, és que…
Treballa a informàtica. No pot entrar aquí.
Si els tastes, ho entendràs.
Desempallega-te'n.
Ets poli.
Qui ho diu?
El que portes penjat al coll. Has disparat a algú?
Avui no.
Has vist morts?
Uns quants.
- Vaig veure el meu avi mort. - Sí?
Es va pixar a sobre.
No el vas matar, oi?
No. Segons la mare, van ser la birra i les patates fregides.
Bona manera de morir.
Ostres… El meu propi departament?
L'enhorabona.
És conya?
És un encàrrec del secretari del Gabinet.
- De debò? - Sí.
Revisaràs casos sense resoldre de tot el país.
Una llista de la Fiscalia de la Corona.
Tria els casos que vulguis.
Tindràs el teu contacte designat.
Contacte? Un assessor legal?
Com en vulguis dir.
Qui hi haurà, en el meu equip?
Tu sol.
Un departament, jo sol?
Tindràs un despatx i els recursos que necessitis.
Necessito un cotxe.
No, no podem donar-te un cotxe. Això no és un concurs de la tele.
Dius que revisaré casos de tot el país.
Si n'hi ha un a Inverness? Hi vaig en autobús?
Veuré què hi puc fer.
Llavors li dic al sotscap que acceptes?
On és, el despatx?
Q? On collons és, això?
Al pis de sota.
A sota, els despatxos estan numerats.
Vull dir a sota, a sota.
Hòstia puta.
QUARTOS DE DUTXES
Redeu.
Sí. Alguna cosa farem.
No et puc tornar a deixar entrar. Ordres de la meva cap.
No és gaire llaminera.
Eren boníssims.
Recepta especial de la meva dona.
La posaria contenta sentir-ho.
I gràcies per ser tan amable.
Ah, m'he de quedar amb…
- Sí. - …l'acreditació.
Gràcies.
Bona sort.
Hòstia, Rose!
La superintendenta espera saber aviat per quin cas vols començar.
Fantàstic.
En què treballes?
Treballava a fer una becaina.
Et caldrà algú que t'ajudi a llegir tot això.
Tens tota la raó.
No és el que…
Merda.
Un ordinador nou i un telèfon nou a cada taula.
Poseu els telèfons vells dins la capsa.
Vas bé?
- Moira. - Hola.
- Cagondena. - Hola.
No puc mirar-me tots els casos sol.
Només n'has de triar un.
Allà baix hi ha dècades de proves. Necessito un equip.
Va quedar clar que eres tu sol. N'ets totalment capaç.
La tele gran, al meu despatx. La cadira, al meu escriptori.
Una petita mudança de material.
Vas dir que el secretari ha demanat el departament
i es qüestionava la reputació del cos.
Seria dir massa, això.
El convidem a venir al meu despatx?
Podem seure als urinaris i parlar-ne.
Molt bé. Buscaré algú que t'ajudi a sortir-te'n.
Allò no està pensat com a despatx.
El que et quedi de pressupost…
- Si en queda res… - No temptis la teva sort.
- Vull el primer cas en acabar la setmana. - Sí.
A l'Alt Tribunal de Justícia, sala sisena,
l'advocat de Sa Majestat contra Graham Finch.
Pot aixecar-se la portaveu del jurat?
Han arribat a un veredicte?
Sí.
I quin és el seu veredicte sobre l'acusació d'homicidi?
La considerem no provada.
Senyor Finch…
El jurat ha decidit absoldre'l. Pot baixar de l'estrada.
Dempeus.
Senyores i senyors, si us plau.
Aquest ha estat, òbviament, un cas molt colpidor per a tothom.
La Corona esperava una resolució diferent
i ara prendrem en consideració totes les opcions.
- Engegui. - Cap a on?
Cap a on sigui. Engegui i prou.
HO TENS MERESCUT, MEUCA.
PERÒ BEN AVIAT RES D'AIXÒ IMPORTARÀ, PERQUÈ TU NO IMPORTARÀS.
HE DENUNCIAT AQUESTS MISSATGES. ET TROBARAN.
HA HA HA
Hola?
Senyor?
A veure. Empenyi!
Perdó.
Qui ets?
M'han enviat del pis de dalt. Soc el seu nou ajudant.
Akram Salim.
Agent Dixon.
Per què crec que és cosa teva?
Ja has conegut l'Akram.
És una mena de broma macabra, oi?
És molt… entusiasta.
Quin eufemisme per dir "gra al cul".
Llavors us entendreu la mar de bé!
I ara em…
- Akram, oi? - Sí, senyor.
Digues-me Carl, no "senyor". Estic enfeinat. Tenim molt a fer.
Per això soc aquí, senyor. Carl.
Bé. Porta un pal de fregar i una galleda. Això fa fàstic.
Després puja i porta'm…
un ordinador i una d'aquelles teles noves, d'acord?
- És tot? - De moment.
Inspector Morck.
Ei. Soc jo.
Han dit que has caigut del llit. T'han trobat a terra.
L'aire escocès et matarà.
Ves a cagar.
Per favor, tio.
T'ho demano per favor.
Ens en sortirem. Plegats, com sempre. T'ho prometo.
Carl Morck?
Ei!
- Papa! - Ei!
Hola.
Hola?
Claire?
Claire? Què…?
T'he trucat moltes vegades. És tard.
William.
Me l'ensenyes?
No… No passa res. Amb compte.
Què és? El vaixell del pare?
Mira. No sé tu, però jo estic baldada.
Potser podríem fer una escapada.
Canviar d'aires. Què hi dius?
Perdó per no ser aquí.
Ei! Què collons fas?
- Ho sento, senyor. Volia entendre què fa. - Són confidencials.
A dalt parlen d'un departament nou. No me n'han dit res.
Ara els he llegit i ho entenc.
- Els has llegit? - Sí.
- Tots? - Molts.
Casos interessants. Homicidis, segrestos, violacions, cops.
- Molts són bons misteris. - "Bons".
Amb contingut.
A Síria, en tenim molts, d'aquests casos.
Sense resoldre. La gent desapareix. Ningú en sap res.
Sovint jo era l'únic interessat.
- Treballaves a la policia? - Més o menys.
Més o menys?
Bé, és…
És complicat. Resoldrà aquests casos?
Qui sap?
- En quin treballarà? - No ho sé. N'he de triar un.
Molts es poden resoldre.
I com ho saps? Perquè els has llegit, oi?
Vostè no ho sap, quan en llegeix un? De vegades, es veu immediatament.
No els he llegit.
El podria ajudar. Podem llegir-los plegats.
No és la teva feina, oi?
Aparta'ls d'aquí.
Mira.
Com que saps llegir bé els casos,
i òbviament molt millor que fregar el terra,
potser els pots organitzar.
Categoritza'ls. En direm…
tasques administratives.
- Me'n puc ocupar. - Perfecte.
La cap diu que ha d'aparcar al darrere, no a la plaça per a discapacitats.
Sembla que puc escollir el cas sense resoldre que em roti
si fa quedar bé la Moira, però és una presa de pèl.
S'ho gastarà tot en la seva unitat.
Mira com estem, hòstia!
Tu et vols matar. Jo vull matar tothom.
Un i un són zero.
Ens hem d'empescar alguna cosa aviat.
Perquè m'encantaria, però no puc ignorar el Jasper
i, a tu, menys encara.
Descartant ofegar-te amb un coixí, no sé què hem de fer.
Pots portar-me una cervesa…
i parlar-me del departament nou.
BÚSTIA DE VEU TRUCADA PERDUDA
NÚMERO DESCONEGUT MISSATGE NOU
NÚMERO DESCONEGUT NO ET POTS AMAGAR.
No!
William, no. No el pots anar a buscar. L'hem perdut.
L'hem perdut. No el pots anar a buscar.
William! No el pots anar a buscar.
No haver-ho fet.
Podem trobar-la.
- Va desaparèixer fa quatre anys. - I què?
És morta.
No ho crec.
És el que et diu la intuïció?
És el que em diu l'expedient.
No. És un cas impossible.
Bon dia, Merritt.
Subtítols: Adán Cassan