Ne străduim îndelung să ne ascundem după o mască,
să ne asigurăm că nu știe nimeni cine vrem cu adevărat să fim.
E și greu să ne amintim că altădată
chiar ne bucuram să arătăm lumii adevăratul nostru chip.
Impresionant!
Îți stă bine în uniformă.
Da? Apărătoarea de umeri îmi dă de furcă.
Așa. Perfect.
- Ce e? - Nimic.
Zi-mi!
- N-ai legat bine șnurul, dar nu se vede. - Leagă-mi-l tu!
Țin minte primul meu consiliu de război.
Erau mai restrânse atunci. Nu mergea oricine.
Dar lui Ozai îi place să fie în centrul atenției.
- Tata zice că vrea să audă alte păreri. - Eu nu l-aș pune la încercare.
Deocamdată, te uiți și înveți.
Gata.
Cum arăt?
Ca un prinț.
De ce am schimbat cursul?
- Locotenente, te întreb ceva. - Am primit ordine noi.
- De la cine? - De la mine.
Ne-am jucat destul baba-oarba. Eu cred că ne trebuie o strategie nouă.
Tu crezi?
Eu îl urmăresc pe Avatar.
Eu conduc această misiune.
Eu sunt comandantul acestei nave.
Iar eu...
sunt amiral.
Ozai a decis să mă pună pe mine în fruntea misiunii de a captura Avatarul.
Poți să mă asiști, desigur. De fapt, mă aștept să o faci.
Trebuie să mă folosesc de orice resursă.
Oricât de neînsemnată.
Mă voi întoarce...
să discutăm niște schimbări de personal pe care vreau să le fac eu.
Până atunci, continuă!
Ce s-a întâmplat?
Locotenent Jee, reluați cursul!
Mă auzi? Reluați cursul!
- Știi care e pedeapsa pentru revoltă? - Da, tocmai de asta nu te pot asculta.
Amiralul Zhao ne-a zis clar ce ordine avem și ce pățim dacă le nesocotim.
Îl lăsați pe viermele ăsta mârșav să ne spună ce să facem?
Nu știe ce e în joc!
Am pătimit prea mult ca să-l lăsăm să ne zădărnicească eforturile.
De trei ani, n-am primit niciun ajutor din exterior. E valabil și acum.
Doar noi, cei de pe nava asta, știm prin ce am trecut.
Nu Zhao merită să îi fiți loiali.
- Ci Zuko. - Loiali?
Cu respect, înțelesul acestui cuvânt îi e străin nepotului tău.
Altfel, ne-ar fi prețuit mai mult pe noi, care i-am fost alături zilnic trei ani.
Dar noi a trebuit să îi suportăm insultele, abuzurile și accesele de furie.
Nu îi pasă de sacrificiile noastre, fiindcă e străin de orice sacrificiu.
Oricine de pe vasul ăsta îți va spune: „O fi el prinț, dar nu e prințul nostru.”
Domnia Ta.
Așa e, Zuko are scăpările lui.
Dar trebuie să înțelegi că a trecut prin multe.
Și știe ce înseamnă să te sacrifici mai bine decât ai să afli tu vreodată.
AVATAR: ULTIMUL RĂZBOINIC AL AERULUI
MĂȘTILE
Vă salut, înțelepților! E o plăcere.
Eu sunt Aang. Vreau să vizitez templul Avatarului Roku.
Vedeți voi, eu sunt Avatarul.
Știm.
Stați!
Nu erați oameni pașnici?
După el!
Sunt de partea ta.
Pe aici e templul Avatarului Roku. Hai!
- E pe aici. - Căutați peste tot!
Încet, fetiță!
Ai adulmecat ceva, nu?
Haide, Nyla!
Mă numesc Shyu.
Cred că Avatarul nu reprezintă un regat,
ci speranța unei lumi unificate.
Din păcate, Marele Înțelept și ceilalți cred
că Stăpânului Focului e adevăratul lor lider spiritual.
Au luat-o pe o cale greșită.
Toate astea i-au aparținut lui Roku?
Sunt obiecte ale celorlalți Avatari
pe care le-a adunat bunicul meu.
Trebuie să intru în contact cu Roku, ca să mă ajute să-mi salvez prietenii.
Îi țin pe loc cât de mult pot.
La o parte!
Mare Înțelept, băiatul acesta e Avatarul. El e speranța lumii.
Avatarul Roku ne-a învățat
că focul trebuie să fie în echilibru cu celelalte elemente, nu să le domine.
Singurul care poate asigura echilibrul este Ozai, Stăpânul Focului.
El va unifica lumea, nu Avatarul.
Habar n-ai cât de puternic va deveni în curând.
Îți spun pentru ultima oară, dă-te la o parte!
Nu pot face asta.
Atunci vei arde împreună cu ceilalți necredincioși.
Cine îndrăznește să tulbure liniștea Avatarului?
Sunt eu, Aang.
Nu se cade să te înclini în fața bătrânilor?
Și să-ți ferești ochii?
Și să sari într-un picior?
Iartă-mă! Nu m-am putut abține. Mă bucur să te văd.
Dar de ce a durat atât? Credeam că vei veni mai repede să-mi ceri sfatul.
Kyoshi a zis că trebuie să-mi găsesc singur drumul.
- Că face parte din devenirea mea. - Nu mă mir.
Kyoshi a fost mereu...
Credeam că semănați. Nu e fiecare Avatar reîncarnarea celor dinainte?
Avem aceeași scânteie divină, dar identități diferite.
Eu sunt diferit de Kyoshi, așa cum și tu ești diferit de noi toți.
De pildă, ce ți-a zis Kyoshi că trebuie să facă Avatarul?
A zis că trebuie să fiu un războinic aprig și nemilos.
Da, sunt momente când Avatarul trebuie să recurgă la forță și intimidare,
dar pe lângă faptul că e războinic, Avatarul trebuie să fie și un diplomat.
Ca să rezolvăm problemele omenirii fără a face rău nimănui?
Putem încerca, iar dacă dăm greș, există consecințe.
Consecințe... dureroase.
Dar, ca și Kyoshi, eu sunt aici să te asist în devenirea ta.
- Cu orice ai nevoie. - E ceva legat de Koh.
Orice în afară de asta.
- Nu înțelegi. - Tu nu înțelegi.
Koh e un spirit prădător
care te poate răni cum nici nu îți închipui.
- Întreabă-l pe Avatarul Kuruk! - N-am de ales și nu mai am timp.
Îmi ține ostatici prietenii. Dacă nu-i ajut, sunt pierduți pe vecie.
Te rog! Am auzit că l-ai învins o dată.
Nu, nu l-am învins niciodată. Am reușit doar să iau ceva de la el.
Poate ai venit să-mi înapoiezi ce mi-ai furat.
Ce i-ai luat?
Un totem care reprezintă ceva ce nu poate uita și de care are nevoie.
Figurina a aparținut Mamei Chipurilor,
un spirit străvechi care a creat chipuri pentru toate făpturile.
Datorită ei au toate ființele individualitatea lor,
iar ea este mama lui Koh.
Koh tânjește după ce tânjim noi toți.
- După familie. - Un totem?
Poate îmi va da la schimb ce îi cer.
Mulțumesc, Roku.
Aang, sper că vei reuși să-ți salvezi prietenii.
Dar adevărul e că prietenii îl fac pe Avatar...
vulnerabil.
Avatarul are de făcut alegeri dificile.
Trebuie să pună nevoile altora mai presus de ale lui.
Sunt de acord cu Kyoshi în privința asta.
Crede-mă!
Sfatul meu vă va scuti de durere pe tine și pe cei dragi.
Ce or fi pățit?
Au paralizat.
Totul va fi bine.
Deci tu ești Avatarul. Nu știu de ce se face atâta tam-tam.
Trebuie să-mi dai drumul. Vorbesc serios.
Oamenii se bazează pe mine. Nu știi ce e în joc.
Am auzit povești despre cum vei salva lumea.
Uite ce e!
Nu toți vrem să fim salvați. Unii dintre noi știu cum merge lumea.
Sunt tot felul de Maeștri ai Focului și ai Pământului și nu numai.
Toți vor câte ceva
și se luptă să obțină ce vor.
Cine e isteț n-are decât să aștepte să se isprăvească totul
și să adune ce rămâne de pe urma lor.
Dacă mă întrebi pe mine, lumea e perfectă așa cum e.
A expirat timpul.
Ai reușit.
L-ai prins.
Poți să îi numeri.
Am încredere în tine. Știi de ce?
Pentru că, dacă nu sunt toți, vii după noi?
Pentru că ești foarte drăguț.
Și aveți grijă! E o pradă râvnită. Vânătorii de recompense îi dau târcoale.
Și sunt periculoși.
Pe curând, Avatarule!
Te rog, lasă-mă să fac ce am de făcut și jur că mă întorc.
Prietenii mei sunt în pericol și doar eu îi pot salva.
Dacă nu mă întorc curând, îi pierd pentru totdeauna.
De ce nu mă asculți?
Știi cum e să depindă alții de tine?
- Să depindă de tine viața lor? - Da.
Atunci, lasă-mă să-i salvez!
Nu.
Nu se poate să fi fost mereu așa.
Ce ți s-a întâmplat?
Trupele Regatului Pământului sunt pe coasta sudică.
Am vrut să le atacăm pe flanc, dar îl tot lungesc.
Și o mișcare în foarfecă?
Sunt protejați de stânci. Rezistă oricărui atac pe flanc.
- Ce ai face? - Majestate, eu zic...
Nu tu. Zuko.
Ce ai face?
Tactica coarnelor. Învăluim flancurile, lăsăm o cale de ieșire ca să-i momim.
Nu l-ai auzit pe general? Sunt protejați de stânci pe o parte.
Tancurile Tundra vor trece peste ele.
Sunt Maeștri ai Pământului. Ne-ar îngropa tancurile sub bolovani în câteva secunde.
Eu...
Generale!
Am putea trimite o divizie... aici.
E o diversiune ce ar reține inamicul,
iar noi am lansa atacuri aici și aici, ca să-i țintuim în loc.
Dacă ajung între forțele lor, cum se retrag?
- Nu se retrag. - Dar vor muri.
Îi veți sacrifica.
Sacrificiul face parte din război.
Ce divizie sugerezi?
Divizia 41. Majoritatea sunt recruți. Ne putem lipsi de ei.
Bine.
Nu e ceva ce înveți dintr-un manual.
Băiețeii n-ar trebui să se joace de-a războiul.
E un plan odios.
Poftim?
Am spus că e un plan odios!
Soldații vor muri. Și pentru ce?
- E nedemn de un ofițer de-al nostru. - Îndrăznești...
Ajunge!
Există o singură soluție.
Agni Kai.
E cineva acolo.
La o parte! Știți cine sunt?
Sigur că știm.
Și știm cu toții că îmi încalci ordinele,
iar nesocotindu-mă pe mine, îți faci de rușine și tatăl.
Dar n-ar trebui să mă surprindă, având în vedere ce povești am auzit.
- Îl luăm pe Avatar. - Mai bine mor.
Sună tentant.
Dar...
Arcașii Yuyan.
Ozai a avut amabilitatea să-mi dea arcașii săi.
Se spune că nimeresc aripile unui licurici de la o mie de pași.
Eu zic...
că ăsta e un mizilic pentru ei.
Unde îl duceți?
Peste noapte, în Cetatea Pohuai. Apoi, direct în capitală.
Sunt sigur că Stăpânul Focului e nerăbdător să îl vadă.
Așteaptă de mult și nu vreau să-l dezamăgesc...
și mai mult.
Trecem pasul și diseară suntem la Pohuai.
- Zuko! - Ne ferim de arcași.
- Zhao îi va pune să-l păzească pe Avatar... - Zuko!
Cetatea Pohuai e de necucerit. De ce crezi că ne-a zis că merge acolo?
Știe că orice atac e sinucidere curată. Au încercat armate întregi și au eșuat.
În plus, Cetatea Pohuai e pe teritoriul Națiunii Focului.
Ai încălca ordinul de exil.
- Nu-mi pasă! - Lui Ozai îi pasă, iar dacă află...
- Dar Avatarul... - L-am pierdut!
Deocamdată.
Acum, Zhao e cu un pas înainte.
Dar mai devreme sau mai târziu, va face o greșeală. Atunci vom acționa.
Până atunci, ai răbdare!
Notează! Stăpânul Focului va vrea să știe exact cum am capturat Avatarul.
Să fie clar că n-am precupețit niciun efort.
Să adăugăm și câteva gânduri de-ale Avatarului.
Pentru posteritate, dacă nu pentru Stăpânul Focului.
Așadar...
Avatarule, auziseși de mine înainte să fii prins sau a fost prima dată?
Te rog, lasă-mă să plec!
Nu. Sunt patru paznici, nu trei,
și are încătușate și mâinile, și picioarele.
- Vezi ce scrii! - Sunt în joc vieți de oameni nevinovați.
Nu-i pot dezamăgi pe toți din nou.
Nu din nou.
În locul tău...
m-aș gândi mai puțin la trecut
și mai mult la viitor.
Nu viitorul meu mă preocupă.
Serios?
Pe mine m-ar preocupa.
Nu vei fi ucis.
Dacă mori, vei renaște.
Ar trebui să o luăm de la capăt cu căutarea Avatarului, așa că vei trăi.
Dar prost.
Poți să sufli aer cald până nu mai poți. Nu-ți va schimba soarta.
Ce faci? Nu scrie asta!
Suntem fiii și fiicele loiale ale focului,
elementul superior.
Până acum, era un singur obstacol în calea victoriei noastre.
Avatarul.
Azi am reușit ceva ce n-a reușit nimeni.
Am capturat Avatarul.
E doar primul pas.
Ne așteaptă și alte bătălii grele.
Dar nu în seara asta. Astă-seară...
vom sărbători!
Slavă Națiunii Focului!
Ai luat tot?
E plin până la refuz cu vin.
Va fi o seară pe cinste, nu?
Sper că se lasă cu mai puțin foc ca la ziua lui Ahn.
Abia mi-au crescut sprâncenele.
- E în regulă. - Deschideți!
Ăsta e tipul cu marfa.
Mă bucur să-ți văd moaca.
Cine e acolo?
Dă alarma!
Cine ești?
Bine, discutăm mai târziu. Acum fugim.
Nu uita să notezi tot discursul meu,
dar schimbă „loial” cu „credincios”!
Sună mai personal.
Asigură-te că Marele Înțelept are tot ce îi trebuie pentru cercetare.
Ați zis „loial” sau „credincios”?
Avatarul a evadat!
- Acolo! Pe zid! - Să nu ajungă la poartă!
Avatarul! Opriți-l!
Ia asta!
Urcă!
Stați, nu trageți!
Vreau ca Avatarul să rămână în viață.
Ce faci?
Deschideți poarta!
- Cum? - Haide!
- Acum! - Deschideți poarta!
Îl ai în vizor?
Ucide-l!
Ucideți mercenarul și aduceți-l înapoi pe Avatar!
Acum!
Unde s-au dus?
- Verifică acolo! - Ați văzut ceva?
Aici!
Am o barcă aproape.
Nu putem pleca cât timp patrulează soldații.
Pe aici!
N-ar trebui să te miști.
Ești rănit.
- Vreau să te ajut. - N-am nevoie.
Bine. Cum vrei.
- Ce e? - Nimic.
Pot să te întreb ceva?
E ceva mai personal.
Păr de capră sau de iepure?
Pensula ta de caligrafie e din păr de capră sau de iepure?
Literele tale sunt foarte îngrijite. Ale mele n-au fost niciodată așa.
Călugării ziceau că și excrementele de lemur sunt mai lizibile.
Uite!
Știu că nu trebuia să îți iau carnetul și îmi pare rău.
M-ai ajutat enorm. Serios.
Ai informații despre toți Avatarii, pe care nu le mai are nimeni.
Toți călugării Nomazilor Aerului au murit.
Așa că aveam doar carnetul tău.
Am stat nenumărate nopți să-l citesc.
M-ai ajutat.
Adică carnetul m-a ajutat.
Păr de capră. E mai rigid și mai sigur.
Mă puneau să exersez în fiecare dimineață.
Doar după 100 de linii verticale și 100 orizontale începeam instrucția.
Și eu la fel.
Dar eu le făceam pentru studii spirituale.
Când trebuia să meditez, de multe ori ațipeam.
Mă prindeau mereu. Probabil nu ajuta că sforăiam.
Afară sunt soldații Națiunii Focului.
Da.
- Sunt de partea ta. De ce te lupți cu ei? - Nu sunt de partea mea.
Dar vor fi. Când te voi prinde și te voi aduce înapoi...
Dacă te prind, mă pot întoarce acasă și îi pot urma la tron Stăpânului Focului.
Și asta vrei? Să fii următorul Stăpân al Focului?
Sigur că da. Asta așteaptă toată lumea de la mine.
Gyatso... era profesorul meu.
Zicea că nu ar trebui să ne gândim la așteptările altora.
Știu că nu e ușor.
Eu sunt Avatarul și asta așteaptă toată lumea de la mine.
Și mă gândesc numai la asta.
Poate nu vei fi ca ceilalți Stăpâni ai Focului.
Poate vei fi mai bun decât ei.
Știi că Stăpânul Focului greșește, deci nu trebuie să fii ca el.
Poți avea compasiune.
Cum îndrăznești? Sunt prințul moștenitor al Națiunii Focului.
Maeștrii Focului îmi vor urma exemplul. Iar tatăl meu e un om măreț.
Compasiune?
Compasiunea e un semn de slăbiciune.
Îmi pare rău. N-am vrut să te rănesc.
Ceva îmi spune că ai fost rănit de prea multe ori.
Pregătește-te!
Tată?
Dar... sunt aici ca să mă duelez cu generalul Li.
Ești aici fiindcă nu respecți armata noastră.
- Nu e adevărat. - Serios?
Chiar și când urzește planuri odioase?
Planurile mele!
Strategia mea, armata mea. Asta ai insultat.
Iartă-mă! N-am vrut să te jignesc.
- Ridică-te! - Nu! Te rog, tată!
- Ridică-te! - Frate!
Nu face asta! E fiul tău.
Mai vedem.
Ridică-te și luptă, prințe Zuko, ca să înveți ce înseamnă respectul.
Asta e tot? Arată-mi ce poți!
Compasiunea e un semn de slăbiciune.
Soldații au plecat,
așa că te poți întoarce la navă fără să fii văzut.
Știi ce e cel mai dureros când ai o sută de ani?
Mi-e dor de prietenii mei.
De Kuzon, de pildă.
Era cel mai tare.
Și era din Națiunea Focului.
Dacă ne cunoșteam atunci...
oare am fi fost prieteni?
Ar trebui să te culci. Stăm noi de veghe. Dacă dăm de urma prințului, te anunțăm.
Mulțumesc, locotenente, dar mai aștept puțin.
Te înșeli.
Când spui că nu îi pasă.
Lui Zuko îi pasă prea mult, mai ales de oamenii de pe navă.
Desigur.
Locotenente, te-ai întrebat vreodată cum vi s-a încredințat această misiune?
Doctorul face un balsam special doar pentru tine.
Vestea bună e că nu ți-a fost afectată vederea.
Ești norocos, fiindcă te poți bucura în continuare de frumusețea mea.
Nu e momentul potrivit.
- Vreau să vorbesc cu Zuko. - E bolnav.
- Își va reveni. - Doar trupește.
Doctorul spune că te recuperezi rapid. Ai un corp puternic. Asta e bine.
Dar e nevoie să-ți întărești spiritul.
Te-ai abținut azi.
Poate ai crezut că e un semn de respect, dar te înșeli. Era slăbiciune.
Trebuie să-ți stârpești orice urmă de slăbiciune.
Trebuie să renunți la cei slabi ca să devii puternic.
De asta suntem Națiunea Focului. De asta sacrificăm Divizia 41.
Asta trebuie să faci tu.
Uneori, cei slabi devin mai puternici.
Uneori, trebuie doar să le dai o șansă.
Am făcut o greșeală.
Te-am tot protejat și de asta ai devenit slab, ca maică-ta.
Dacă nu se prinde nimic de tine între zidurile palatului,
poate te vei da pe brazdă dând piept cu lumea.
Vei părăsi imediat palatul și nu te vei întoarce.
Până când...
nu vei elimina cea mai mare amenințare la adresa națiunii noastre.
Vreau să-l găsești pe Avatar și să mi-l aduci.
Nu pui piciorul în regatul nostru până nu îndeplinești această sarcină.
Altfel, te paște pedeapsa capitală!
- Ozai, nu! - Am hotărât deja, frate.
Și dacă tot te preocupă soarta Diviziei 41,
ia-i cu tine pe post de echipaj.
Divizia 41?
Noi suntem.
Sunteți în viață datorită sacrificiului nepotului meu.
E ceva acolo.
El e. Coborâți parâmele!
- Ești rănit. - Sunt bine.
- Ar trebui să te vadă un doctor. - Am avut răni mai grave.
Nepoate, nu te întreb unde ai fost, dar pe viitor,
aș aprecia dacă mi-ai trimite vorbă că ești în viață.
Unora dintre noi ne pasă...
de asemenea lucruri.
Atenție!
Prințul nostru s-a întors.
Ce se întâmplă?
Poate le-ai lipsit când s-a cântat.
E uimitor cât ne zbatem ca nimeni să nu afle cine suntem cu adevărat.
Poate pentru că nu vrem ca ceilalți să știe cât de mult ținem la ei...
Ceea ce e straniu, fiindcă adevărul e că am face orice pentru ei.
Mergem și până la capătul lumii.
Ne riscăm viețile.
Ne luptăm și cu monștrii.
Dar nu e ușor să recunoști că ai nevoie de alții.
Unii ar zice că e o slăbiciune. O vulnerabilitate.
- De când nu te-am văzut! - Cum te simți?
Căci ce poate fi mai dureros decât să pierzi pe cineva drag?
Sau mai rău...
Gyatso?
Să afli că cineva drag te-a lăsat singur.
Putem vorbi despre asta când mă întorc?
Desigur.
După ce îmi salvez prietenii, vom avea mai mult timp.
Cred că de asta simțim nevoia să ne ascundem și să ne protejăm.
Așa că purtăm o mască.
Nu e greu de înțeles de ce.
Ce e mai greu de înțeles este că uneori...
masca e adevărata noastră natură.